Else Berit Kristiansen

42

I krig og kjærlighet

Overvåket

Else Berit Kristiansen

42

I krig og kjærlighet

Overvåket

FORORD

Andre verdenskrig er en del av norsk historie som fremdeles er forbundet med sterke følelser. Det er ikke til å unngå at vi som er vokst opp med foreldre som gjennomlevde disse årene, også har fått merke etterdønningene etter krigen, på både godt og vondt.

Som kjent har krig en tendens til å bringe fram det verste og det beste i mennesker. De mange beretningene fra fangenskap, soldatliv, motstandskamp og hverdagsliv vitner om det. Det samme gjør landssvikoppgjøret, som i det store og hele var tuftet på demokratiske verdier, men som også inneholdt mange hendelser vårt land har liten grunn til å være stolt av i ettertid.

Som ungjente ble jeg aldri lei av å høre mine nærmeste fortelle om sine opplevelser under okkupasjonen og årene etterpå. Dette skapte grobunn for en livslang interesse for hva krig kan gjøre med menneskesinnet. Hva tenkte folk? Hvordan endret de grunnleggende verdiene seg for den enkelte? Og hvilke følger fikk dette?

Et annet spørsmål som alltid har opptatt meg, er hvordan enkeltmennesker ble påvirket av politiske avgjørelser, tatt av krigsherrene på begge sider.

I denne historien følger vi Kristin og hennes familie fra 1939, gjennom krigsårene og tiden etterpå. Jeg har valgt Trysil-traktene, dels fordi jeg har mine røtter der, men også fordi Trysil var et sentralt område under krigen. Kongen og regjeringen rømte gjennom disse traktene, grensetrafikken og motstandskampen var betydelige her – men det må også nevnes at Quisling hadde mange tilhengere i distriktet. Disse motsetningene har gitt meg stoff til flere av de konfliktene jeg har tatt opp i fortellingen.

Når det gjelder det historiske, har jeg gjort alt som står i min makt for å gjengi hendelsene så korrekt som mulig. Allikevel vil jeg ta forbehold om at det kan være ting som er utelatt, eller ikke er helt korrekte.

I arbeidet med å innhente data fra krigsårene har jeg støtt på ulike versjoner av den samme hendelsen. Det har vært hevdet at noen avisartikler var basert på rykter, som det naturlig nok var mange av i den kaotiske tiden. Man må også ta i betraktning at menneskene jeg har snakket med, kan ha opplevd ting på forskjellige måter.

Hovedpersonen i denne historien er løselig basert på min mormor. Under krigen levde hun faktisk under lignende forhold som dem som beskrives i bøkene. Dermed kan man si at deler av historien er basert på virkelige hendelser – men det er også det eneste som er sant. Resten er høstet fra egne og andres livserfaringer og brukt til å skape en fortelling som jeg håper du vil ha glede av å lese.

Oslo i oktober 2006

Else Berit Kristiansen

Personregister

Kristin Bjørnstad, romanens hovedperson

Jan Bjørnstad, Kristins tidligere ektemann (død)

Julia, Kristin og Jans datter

Birger, deres sønn

Ivar Vårli, Kristins nye ektemann

Thea, Kristin og Ivars datter

Johan Svendsen, Kristins far

Audine, Kristins mor (død)

Olga, Audines søster, nå gift med Johan

Elsa, Kristins yngre søster

Jorunn, Kristins yngste søster

Olav, Kristins bror

Wilhelmina, hans kone

Vesle-Johan, deres sønn

Helge, Jans far

Åse, Jans mor (død)

Ingjerd, hjelper til på Bjørnstad

Egil, Ivars bror

Astrid, Ivars tidligere kjæreste (død)

Fredrik, Astrids nevø, som Ivar har tatt til seg

Sigrid, Kristins beste venninne, sykesøster

Günther, Hjørdis’ tysk-jødiske ektemann (død)

Hjørdis, Jans søster

Jürgen, hennes sønn

Peter, tsjekker, gift med Hjørdis

Rosa, en jødinne som Hjørdis tok til seg under krigen

Helmut, Rosas tidligere kjæreste

Danka, Rosas og Helmuts datter

Heinz Rothmeier, (død). Jürgens far, tidligere kommandant i tyskerleiren i Trysil

Oberst Majdanek, hjalp Hjørdis da hun kom til Praha

Grete, venninne av Kristin

Otto, Gretes tyske ektemann. De driver et barnehjem i Tyskland.

Dagny, Gretes mor

Slik sluttet forrige bok:

Elsa satte ned igjen asjettene hun hadde samlet sammen. Det var en ukjent mann hun stirret på, ikke den Øystein hun hadde delt alt med det siste halvåret. Blikket hans fikk hårene hennes til å reise seg i nakken. Hun svelget. «Hva slags arbeid har du, Øystein? Jeg mener, hvor er du ansatt?»

Han kastet hodet bakover og lo. «Visste jeg det ikke! Hun har sagt at jeg er spion, har hun ikke?»

«Fortell meg hvor du er ansatt.»

Han tidde og rotet i innerlommen. «Hvis du absolutt vil vite det … Jeg forsyner militæret med utstyr. Etter fadesen i 1940 er det viktig for Norge å ha et forsvar som kan stå imot et nytt angrep. Her har du visittkortet mitt. Der står det også hva jeg har agentur på.»

Hun tok kortet og leste. Propanapparater, telt og kokekar. Listen inneholdt alt som var nødvendig for en campingtur, eller for en militær leir ute i det fri. Igjen virket alt troverdig. Hun hevet hodet. «Jeg tror deg. Unnskyld,» mumlet hun. «Men du forsøkte å verve min svoger til undergrunnsvirksomhet i 1945. Gjorde du ikke?»

«Som sagt hadde jeg rotet meg bort i noen skumle karer. Jo. Det stemmer.»

«Han følte seg så truet at han hengte seg i et tre.»

«Jaså? Da kunne det ikke ha vært mye tæl i ham.»

Brått så Elsa stjerner som danset for øynene. «Har du drukket?»

«Nei. Ikke annet enn kaffe. Nå syns jeg at vi skal holde opp med dette avhøret. Det er fullstendig absurd!»

Døren ble åpnet. Kristin sto der med hendene på hoften. «Jeg vet ikke hvem du arbeider for, Øystein, men det du gjør er ulovlig. Det er brudd på den norske grunnloven. Jeg kommer til å rapportere det inn til de riktige myndigheter.»

Elsa stirret på Kristin. Nå så hun også at Ivar sto rett bak henne på balkongen.

Brått hørte hun Øysteins pust rett ved øret. Han la en arm rundt halsen hennes og strammet til. En pistol kom til syne. Hun prøvde å vri seg ut av grepet hans. Kristins øyne videt seg ut. Han siktet på henne og trakk hanen bakover. Det hørtes et klikk. Våpenet var klart til å avfyres. «Stå stille, Elsa, ellers blir du den neste etter at jeg har drept disse to snushanene!» hveste han. Elsa stivnet. Hun knep igjen øynene da han hevet armen.

Kapittel 1

Hamar, våren 1957

Kristin hadde opplevd dette tidligere, den gangen onkel Karsten siktet på henne i kårboligen på Bjørnstad. Da hadde hun greid å snakke ham fra å skyte. Nå var det annerledes. Mye mer sto på spill for Øystein, Elsas kjæreste. Han var utvilsomt medlem av et dypt hemmelig nettverk som bygget opp en undergrunnshær til forsvar mot den røde faren fra øst. De stolte ikke på at norske myndigheter ville gjøre den jobben. Aldri mer 9. april 1940, sa de, ifølge Olav. Denne gangen skulle ikke Norge bli tatt på sengen uten mulighet til å forsvare seg, slik det var da Hitler angrep.

Hun hørte at Ivar snappet etter luft. «Du kan skyte meg, men la Elsa gå,» datt det ut av henne. Hjertet hamret. Bare et lite trykk på avtrekkeren, og kulen ville rase mot henne.

Ivar dyttet henne til side og stilte seg foran henne.

Det var som om hun våknet av en transe der tiden hadde stått stille. Hun skrek og kastet seg over Ivar. I det samme hørte hun et drønn. Øystein hadde avfyrt våpenet!

«Ikke rør dere! Jeg skyter Elsa!»

Kristin løftet hodet. Han hadde munningen rettet mot Elsas tinning. Hanen var spent. Grepet rundt halsen hennes var hardnet til enda mer. Elsas øyne var vidt oppsperret av skrekk.

Kristin svelget. «Øystein, hør på meg, vær så snill!»

«Ikke rør dere!» ropte han og trakk Elsa lenger inn i rommet.

Ivar hvisket noe Kristin ikke hørte. Det gikk opp for henne at hun lå oppå ham. Hun rullet seg vekk, uendelig forsiktig, for ikke å gjøre Øystein mer aggressiv. Han skalv kraftig, så hun.

«Ivar, han har rettet pistolen mot Elsa,» sa hun lavt. «Vi må forholde oss rolige.»

Ivar grep hånden hennes. Da Øystein rygget videre mot bordet, støtte han mot det. En stabel med tallerkener gikk i gulvet og knuste. Ivar kom seg på beina og kastet seg mot Elsa og Øystein med hodet først.

Kristin åpnet munnen for å skrike, men sjokket gjorde henne stum. Ivar traff Elsa som en rambukk, og hun og Øystein falt bakover. Pistolen gikk av for andre gang. Lyden fikk det til å pipe kraftig i Kristins ører. Hun stirret, ute av stand til å røre seg.

Ivar sto på kne. Det dryppet blod fra hånden hans. Kristin krabbet bort til ham. I det samme møtte hun Elsas øyne. «Hjelp meg, Kristin!» hylte hun.

Øystein var rask. I et sprang hadde han kommet seg opp og fikk festet grepet rundt Elsas hals på nytt. «Du og jeg skal ut og kjøre en tur!» freste han. «Si til den gale kjerringa og mannen hennes at de ikke skal stanse meg, for da er du død!»

Elsas lepper bevret. «Hold dere i ro, Kristin,» hikstet hun. «Ivar er truffet. Du må hjelpe ham!»

Mens hun snakket, rundet Øystein bordet og gikk mot døren med ryggen mot veggen. Kristin møtte øynene hans. «Hvis jeg får høre at du har sagt et eneste ord om min hemmelige virksomhet, kan du regne søsteren din som død og begravet,» sa han. «Er det forstått?»

Hun nikket. «Ja,» svarte hun hest. Han hadde ombestemt seg. Nå skulle han ikke drepe dem, men ta Elsa som gissel for å få dem til å tie.

«Dette slipper du aldri unna med, Øystein!» Ivar hadde grepet seg om overarmen. Blod tøt ut gjennom fingrene hans.

Gudskjelov at Thea og Julia ikke er her, tenkte Kristin.

Øystein trakk Elsa med seg ut på balkongen. Kristin stirret hjelpeløst etter dem. Hjertet hamret i halsen, og pipingen i ørene var intens.

Elsa strakte ut en hånd. «Hjelp!»

Ivar henvendte seg til Øystein. «Dette er din siste sjanse. Slipp Elsa! Hvis du ikke gjør det, vil du komme til å angre dypt.»

Øystein lo, lavt og truende. «En pasifist som truer meg? Så det stikker ikke så dypt, altså? Du vil gripe til våpen allikevel? Men ikke når russerne kommer, kanskje? Jeg visste det! Hele denne familien er kommunister. Dere er en trussel for rikets sikkerhet!»

Kristin holdt pusten da han tok noen skritt bakover. De nærmet seg det halvt ødelagte rekkverket i trappen. Hvis han lente seg mot det, ville de begge falle ned i gården. «Forsiktig!» ropte hun.

Det var for sent. Det knakte i treverk. Det gren da de siste spikrene i rekkverket løsnet. Kristin så inn i Elsas øyne. Dette hadde hun planlagt! Elsa satte en fot i veggen og sparket fra. Kristin skrek da søsteren falt bakover, med Øystein under seg. Han mistet pistolen. Som i sakte film så hun den suse gjennom luften. Hun styrtet fram, kastet seg ned på magen og grep etter Elsas fot. Taket glapp. De to landet i gården. Kristin kom seg opp på knærne og prøvde desperat å få fylt lungene. Samtidig hørte hun sirener i det fjerne.

«Elsa! Elsa, svar meg! Elsa!»

Hun krabbet lenger fram og kikket over kanten på balkongen. Søsteren lå på ryggen, med Øystein under seg. Elsas hode var strukket bakover, hun gapte etter luft.

Kristin sank sammen. I neste øyeblikk var Ivar der. Han løp nedover trappen, som svaiet fram og tilbake. Blodet rant fra armen hans og etterlot seg en stripe i det morkne treverket. Da han var nede, falt han på kne og løftet Elsa opp til seg med den friske armen. Elsa klamret seg til ham. Så begynte hun å gråte hysterisk.

Kristin reiste seg. Knærne skalv ukontrollert, hele kroppen dirret. Da hun prøvde seg på det første trappetrinnet, holdt hun på å falle. Hun satte seg på avsatsen og akte seg ned de ti trinnene. Hun måtte konsentrere seg for å greie å gå de få skrittene bort til Elsa og Ivar. «Er du skadet, Elsa?»

«Jeg tror ikke det. Jeg landet oppå Øystein.» Elsa hulket.

Øysteins øyne rullet. En liten dam av blod vokste fram under hodet hans. Han hadde landet på brostein. Hun kjente på pulsen hans. Den var rask og uregelmessig.

Hun skyndte seg bort til Ivar og rev opp skjorten hans. Kulen hadde gått igjennom kjøttet på armen, bare millimetere fra sener og brusk. Det var mye mindre alvorlig enn hun hadde trodd.

Gården var plutselig full av mennesker. Kristin hadde verken sett eller hørt dem komme. Elsas sjef kom løpende. «Hva i himmelens navn har skjedd her?»

Kristin reiste seg. «De falt ned trappen. Den løsnet fra festene.»

Han flyttet blikket dit. «Men hvor kom skuddene fra? Jeg hørte skudd!» I neste øyeblikk så han Ivars skadede arm og alt blodet. «Elsa er vel ikke skutt, hun også?»

«Nei. Hun har klart seg bra,» sa Kristin.

«Politiet! Slipp oss fram!» To uniformerte menn banet seg vei. Kristin husket dem fra brannen tidligere på dagen, det var de som hadde holdt vakt ved tauene. Den ene plukket opp Øysteins pistol.

«Vi trenger en ambulanse også!» ropte Kristin. Den verste pipingen i ørene var borte nå. Hun følte det som om hun våknet opp av en dvale der alt hadde skjedd ulidelig sakte. Hun grep tak i Ivars skulder. «Du må på sykehuset, kjære. Gå bort til politibilen, de vil kjøre deg. Ta med deg Elsa. Jeg må finne jentene.»

«Hva med han som ligger igjen?» Ivar snakket høyt for å overdøve Elsas hulking.

«Vi kaller opp en ambulanse,» sa den ene politimannen. «Min kollega kjører dere. Denne mannen må fagpersonell ta seg av.»

Kristin hjalp Ivar og Elsa bort til politibilen. Da de satte seg inn, vrengte hun av seg genseren og la den under Ivars arm. «Pass på at det ikke blir altfor mye blod på setene.» Hun snudde seg til Elsa. «Ivar blir hos deg, Elsa, og du må bli hos ham. Jeg må ta meg av Julia og Thea. Du forstår det. Ikke sant?»

Elsa nikket flere ganger. «Ja, gå og finn dem. De er sikkert i Strandgateparken. Thea liker å klatre på statuene og se på vannet i fontenen.»

Politimannen gjorde seg klar til å kjøre. Kristin stengte bildøren. Sirenene ulet, og så forsvant bilen oppover gaten mot Østre Torg. Hun følte det som om all luft gikk ut av henne. Hun ble stående og stirre framfor seg til sirenene fra ambulansen rev henne ut av tankene. Hun begynte å gå mot parken. Hun måtte finne Thea og Julia. De hadde sikkert hørt bråket, og kunne komme løpende når som helst. Hva skulle hun si til dem?

Hun krysset gaten og gikk med stadig raskere skritt. Den kjølige luften fikk huden under blusen til å nuppe seg. Hun hadde gitt genseren sin til Ivar. Hun skulle ha gått tilbake for å hente en jakke. Dessuten ville hun bli nødt til å svare på spørsmål fra politiet. De ville lete etter henne.

Hun fikk øye på Thea først. Datteren hadde tatt av seg skoene og dyppet tærne i vannet fra fontenen. Julia satt på en av de hvitmalte benkene, ved siden av en husmor som strikket sokker. Synet av jentene sendte en bølge av følelser gjennom Kristin. Hun måtte stanse og ta seg sammen. Pipingen i ørene var gått over til en vedvarende susing. Det hadde hun også hatt i lang tid under krigen, etter den gangen da hun og Ivar ble oppdaget av tyskerne, ikke langt fra svenskegrensen. Den fryktelige Schumacher hadde avfyrt et skudd rett ved hodet hennes.

Hun dumpet ned på en stein, i skjul av en busk. Krigen forfulgte dem. Sigrid hadde rett, de måtte bære den på ryggen resten av sin levetid. Minnene ga henne aldri fred, især ikke når de plutselig sto ovenfor en situasjon som i dag. Ivar kalte det hemmelige nettverket for de paranoide mannfolkenes klubb. Det var gått tolv år siden freden kom, og fortsatt hadde ingen sett noe til russerne. Hvorfor i all verden holdt de på med denne undergrunnsvirksomheten da? Verdens statsledere kalte det for den kalde krigen, men hun kunne ikke se at det var noe kaldt ved den.

Hun slo armene rundt magen og kikket fram fra skjulestedet sitt. Julia satt på huk hos Thea og hjalp henne på med skoene. Det røde håret hennes var bundet sammen i nakken, men det bølget nedover ryggen. Theas lysblonde hår var flettet. Hun hadde gjort det selv i morges. Thea var så lik Ivar. Til og med humøret hadde hun arvet etter ham. Og nå hadde de et nytt barn på vei, etter alle disse årene. Det var kommet som et sjokk på dem begge, men da de hadde fått tenkt seg om, var lykken minst like stor som forrige gang. Barn kunne ikke ha vondt av å vokse opp med modne foreldre. Ivar og hun visste så mye mer nå, enn da de var unge.

Hun fylte lungene med luft. I det samme flimret dramaet hun nettopp hadde vært igjennom, bak øyelokkene, som om de ble spilt av for henne. Hun hadde forsøkt å advare Elsa mot Øystein da de gikk tur langs stranden, men forgjeves. Til slutt hadde hun bøyd av for Elsas tro på at Øystein var en anstendig, familieorientert mann som elsket henne. Stakkars Elsa! Hun måtte være i sjokk, og Ivar likeså. Såret i armen hans ville bli leget, men ville han bli plaget av minnene fra krigen igjen? Ville de nattlige marerittene hans vende tilbake med full styrke etter dette?

Hun så på klokken. Det var tre timer til toget til Elverum skulle gå. Hvis det ikke ville bli forsinket, på grunn av røykutviklingen etter brannen på Grand. Hun lengtet hjem til Trysil. Der kunne de leve bortgjemt på Bjørnstad og passe sine egne saker. Hun savnet Fredrik, Birger og Jürgen, ja til og med Helge savnet hun. Han var blitt en gubbe som gjorde lite av seg på sine gamle dager. Hun ville spørre Ingjerd om hun kunne ha ham i kårboligen en stund, slik at Elsa kunne bo hos dem en tid. Hun trengte noen å snakke med etter denne fryktelige hendelsen. Jo, slik måtte det bli. Hun fikk bare håpe at Ivar ble utskrevet etter at de hadde fått sydd såret hans, og at Elsa virkelig var helt uskadet.

Hun reiste seg, børstet av skjørtet og la noen hårtuster bak ørene. Til slutt kløp hun seg i kinnene for å se friskere ut. Hun var ofte uvel nå når hun gikk med barn, og da ble hun også blek iblant. Hun kremtet og gikk fram fra skjulestedet sitt. «Julia! Thea!» Hun veivet med armen.

Julia reiste seg og vinket tilbake. Så vakker hun var blitt! Selv på denne avstanden kunne hun se skjønnheten som strømmet fra de grønne øynene hennes. «Hei, mamma!»

«Hva holder dere på med?»

«Thea ville vasse, men vannet er altfor kaldt.»

«Jeg holdt på å fryse av meg tærne!» sa Thea og blunket, slik Ivar hadde for vane.

Kristin nikket. «Du har aldri likt kaldt vann, Thea. Skal vi sette oss på en av benkene bak hekken? Det er noe jeg må fortelle dere.»

Kvinnen som hadde strikket, la strikketøyet i fanget. Solen dukket akkurat fram fra bak en sky. «Jeg trodde den svarte røyken fra brannen skulle henge på himmelen til i morgen, men se nå, så vakkert vær det er!» sa hun.

«Ja, det er nydelig,» svarte Kristin. «Man kan sitte her i mange timer og kose seg med strikketøy uten å fryse.»

«Nettopp.» Damen tok opp igjen håndarbeidet sitt.

Kristin ledet barna bort til hekken og fikk dem til å sette seg. Julia kikket på henne med et åpent blikk. Hun var så tillitsfull, den eldste datteren hennes. Det var nesten så det kunne bli for mye av det gode iblant.

«Nå må dere ikke bli redde,» begynte hun. «Dere husker sikkert at rekkverket på trappen hos Elsa var løst? Det løsnet helt, og Øystein og Elsa falt ned i gården. De er på sykehuset nå, men Elsa ser ut til å ha greid seg fint. Øystein hadde en pistol, som gikk av og traff Ivar i armen. Han er også på sykehuset, men det er ikke alvorlig. Jeg tror at han kommer ut igjen i dag. Sykehuset har ikke så mange plasser til overs nå når … ja, dere vet, etter brannen på Grand.» Hun trakk pusten for å fortsette. Jentenes ansikter var preget av det hun hadde fortalt.

«Skal vi ikke hjem i dag, da?» spurte Thea.

«Jo, Thea, vi skal hjem i dag, og Elsa skal bli med oss.»

«Var det pistolskudd vi hørte i sted?» Julia var blek. «Jeg sa til Thea at det måtte være et propanapparat som eksploderte på Grand. Men hvordan går det med Øystein, da?»

«Jeg vet ikke.» Kristin satte seg på huk foran dem. «Elsa og Øystein kranglet. Det var derfor de falt ned. De er ikke kjærester mer.»

«Å.»

«Kom, så går vi tilbake til kaféen. Jeg skal kjøpe brus og kaker til dere, og etterpå drar vi opp til sykehuset.»

«Ja vel.» Julia reiste seg og grep Theas hånd.

Kristin var glad for at de ikke spurte mer.

Hun valgte den bortgjemte gaten forbi Victoria Hotell da de gikk tilbake. «Politiet vil snakke med meg om hva som skjedde, men det er ingenting å være redd for,» sa hun.

«Jeg vil hjem, mamma. Jeg liker ikke byen mer!» utbrøt Thea plutselig.

«Ja, Thea, vi skal dra hjem, men vi kan ikke reise fra Ivar og Elsa, vet du.» Hun stanset ved skobutikken og speilet seg i utstillingsvinduet. Hun var i alle fall ikke skitten.

En politimann sto og noterte ned vitneutsagn i en notisblokk. Folk hadde visst mye å fortelle, for de syntes å slåss om oppmerksomheten hans. Han så opp, og fikk øye på Kristin. Hun nikket til ham, åpnet døren til kafeen og skjøv jentene innenfor. Han nikket tilbake. Han fikk komme hit inn og skrive ned det hun hadde å si.

Hun valgte et bord innerst i lokalet, og bestilte brus og kaker til barna. Selv ville hun ikke engang orke å svelge, visste hun.

«Kommer politimannen hit?» spurte Julia.

Kristin nikket. «Jeg regner med det.»

I det samme rev han opp døren og trampet inn. Etter ham fulgte flere skuelystne. Kristin vendte ryggen til dem. Politimannen bladde om i blokken sin og skjøv uniformsluen bak i nakken. «Er det De som er søster til serveringsdamen?»

«Ja.»

Han tok en stol, svingte den rundt og satte seg over skrevs. «Hva var det som skjedde?»

«Øystein og Elsa kranglet. De gikk ut på balkongen. Rekkverket var løst, og de kom borti det, slik at de falt ned i gården. Øystein hadde en pistol som gikk av. Min mann sto i veien for kulen.»

«Hva kranglet de om?» Han skrev intenst.

«Jeg vet ikke.» Hun kunne ikke si at Øystein var agent for en organisasjon som drev med ulovlig undergrunnsvirksomhet. Først måtte hun snakke med Ivar. De måtte bli enige om hvordan de skulle håndtere dette. Hvis de sa noe galt, kunne de sette Olav i fare. Broren måtte få en slutt på tilknytningen han hadde til disse menneskene! Når de kom hjem, aktet hun å skrive til kongen og fortelle alt hun visste. Disse menneskene var farlige. De kunne ikke få holde på med denne virksomheten sin.

«De var til stede, frue. De må da ha hørt hva de sa?»

«Ja, men jeg oppfattet ikke så mye. De vet hvordan unge mennesker kan fyre seg opp nå til dags.» Hun forsøkte å smile. «Har De hørt noe fra sykehuset?»

«Nei, men den unge mannen var hardt skadet. Hvor ble det av Dem?»

«Jeg måtte hente barna mine. De ville ha fått en sjokkartet opplevelse hvis de hadde kommet dit og sett alt. Men jeg hadde til hensikt å la meg avhøre, det må De tro meg på.»

«Selvsagt tror jeg Dem, frue. En mor må tenke på barna sine først. Hvor gamle er de?» Han betraktet Julia og Thea, som satt tause og stirret ned i duken.

«Thea er ti, og Julia blir femten snart,» svarte Kristin.

Han smilte. «Vakre og veloppdragne barn. Det er bra.»

«Takk. Min mann og jeg gjør så godt vi kan.»

Han så ikke ut til å ha flere spørsmål. Kristin lente seg en tanke fram. «Kan jeg gå opp til sykehuset og se til mannen min nå?»

«Ikke så fort, fru …?»

«Vårli. Kristin Audine Vårli fra Trysil, født den 27. desember 1921.»

Han skrev. «Og Deres mann?»

Hun oppga Ivars personalia, og tok med Elsas også.

«Mamma, jeg må på toalettet!» hvisket Thea plutselig.

«Kan du følge henne, Julia? Etterpå må dere spise opp kakene og drikke brusen. Det haster med å komme seg til sykehuset. Toget vårt går om få timer, forstår De,» sa hun, henvendt til politimannen. «Vi må rekke det, for det korresponderer med bussen til Trysil.»

«La meg se …» Han bladde tilbake i boken nok en gang. «Den hardest skadede og hans forlovede kranglet, eller man kan vel kanskje si at det ble et basketak, siden de falt ned trappen?»

To kvinner strakte hals ved bordet nærmest vinduet. Det var tydelig at de lyttet. «Jeg vet virkelig ikke hvordan det skjedde,» sa Kristin. «Min mann og jeg var som sagt inne på Elsas rom.»

«Jeg syntes De sa at Deres mann sto i veien for kulen? Han ble jo vitterlig truffet.»

Hun kjente at hun rødmet. Hun var tatt i løgn. Ivar skulle ha vært her selv, han var mye bedre til å lyve enn henne. Han hadde måttet lære seg den kunsten da han var i Auschwitz, det var avgjørende for å overleve. «Min mann løp ut på balkongen da vi hørte det knake i rekkverket.»

«Jaså? Da må han ha løpt fort.»

«Ja.» Hjertet hennes hamret.

Politimannen klødde seg i hodet med pennen. «Vet De hvorfor Deres søsters forlovede bar pistol?»

«Nei … Han ønsket kanskje å beskytte seg?»

«Mot hvem da?»

«Det vet jeg ikke.»

«Det er bare kommunistjegere som bærer våpen nå til dags.»

Hun kvakk, men skjulte det ved å late som hun hostet. «Det er hans bil som står der ute.» Hun snudde seg og pekte. «De kan kanskje finne ut mer om ham ved å sjekke registreringsnummeret.»

Politimannen snudde seg også. «Ser man det! Definitivt en kommunistjeger. Vel, vel, da antar jeg at vi har fått vite det vi trenger. Vil De ha skyss opp til sykehuset? Det er på tide å finne ut om mannen fortsatt lever.»

«Ble han så hardt skadet?»

«Ja. Ambulansefolkene levnet ham ikke store sjanser.» Han klappet sammen notisboken og puttet den i lommen.

Kristin var mo i knærne da hun reiste seg. «Takk, men jeg tror vi spaserer. Vi har godt av litt frisk luft. Men jeg skulle gjerne hatt hjelp til å få trappen på plass igjen, slik at jeg kan hente bagasjen vår.»

«Det er allerede gjort. Kafeeieren har tatt seg av det. Blodet er også spylt vekk.»

«Å. Ja, da skulle alt være i orden.»

Han rakte henne hånden. «De må være bekymret for Deres mann og Deres søster. Jeg skal la Dem gå.»

«Takk. De må bare ringe til Trysil hvis De har flere spørsmål. Vi har telefon hjemme i huset.»

«Jeg tviler på om det blir nødvendig. Dessuten blir vi opptatt med å etterforske brannen i lang tid framover. Den vil stjele alle ressursene våre.»

Thea og Julia kom tilbake fra toalettet. De tok de siste kakebitene og drakk hver sin slurk med brus. Kafeen var blitt full av folk som stirret etter dem da de gikk ut. Kristin holdt Julia og Theas hender og hastet forbi skobutikken og videre opp mot Østre Torg. De tok trappen opp til Grønnegaten. Hun hadde ikke tenkt på at hun trengte jakke nå heller, men den raske gangen gjorde henne varm. Hun så på klokken. To timer til togavgang.

De passerte skolen og Frelsesarmeen, og så gikk de videre forbi folkebadet og Metodistkirken. Kristin syntes hun kjente gatene her nå. Det hadde blitt mange besøk hos Elsa med årene, og de pleide alltid å gå tur om kvelden. Elsa likte seg best i villastrøkene rundt Domkirken. Der var det fredelig, og det luktet godt fra hagene om sommeren.

Kristin følte at Hamar var blitt en del av henne også. Hun kunne ha bodd her, hvis Ivar hadde fått arbeid, men han var for svak til å ha en full stilling. Han hadde forsøkt. Lensmannen hadde tatt ham inn og gitt ham opplæring. Han hadde arbeidet der noen dager i uken i tre år, men nå arbeidet han bare i smia. Det ble mest som finsmed, for da kunne han sitte mye ved arbeidsbordet og pusse på lampene og pyntegjenstandene som han hadde laget.

Ivar hadde halv krigspensjon. Etter mange års kamp hadde han fått innvilget det. Selv hadde hun ikke fått et øre etter Jan. Han var jo oppført som landssviker. Enkene etter forrædere fikk ingen hjelp fra staten. Men de hadde det bra. Skogen som Helge hadde fått beholde, kastet nok av seg til å forsørge dem alle, inkludert Ingjerd. Ingjerd skulle få bli på Bjørnstad til hun døde av alderdom, hadde Kristin bestemt.

«Jeg er redd, mamma,» sa Thea da de sto utenfor sykehusinngangen.

Kristin satte seg på huk foran henne og rettet på skjørtet hennes. En av strømpene hadde glidd ned. Hun dro den opp. «Du og Julia kan vente her ute.»

«Da må du ikke bli lenge, mamma. Jeg holder ikke ut å ikke vite hvordan det går med pappa Ivar og tante Elsa!» Julia stirret opp mot vinduene.

«Nei, jeg skal ikke bli lenge. Jeg lover å komme ut igjen så fort jeg kan. Takk for at du er så tålmodig, vennen min.» Hun klemte datteren.

«Jeg vil bare hjem,» sa Julia lavt.

Kristin åpnet inngangsdøren og gikk rett bort til resepsjonsdisken. Hun ble henvist til kirurgisk avdeling i andre etasje. Heisen var for treg, så hun løp opp trappen isteden. I gangen oppe møtte hun en sykepleierske som fulgte henne til et behandlingsrom der Ivar lå på en benk. Elsa satt i en stol og holdt ham i den friske hånden. «Kristin!» Ansiktet hennes lyste opp da hun reiste seg.

«Går det bra med ham?» Kristin nikket mot benken.

«Ja. Han fikk beskjed om å ligge slik en stund, til de var sikre på at han ikke følte seg svimmel. De sydde ham for et kvarter siden.»

«Og Øystein?»

Elsa ristet på hodet.

«Han er vel ikke død?»

«Nei. Jeg vil ikke høre mer om ham, Kristin. Ikke nå.»

Kristin omfavnet henne. «Har de undersøkt deg?»

«Ja. Jeg har ligget en time med føttene høyt. De sa at jeg hadde fått et sjokk, men ellers er jeg i fin form.»

«Vi tar deg med hjem til Trysil, Elsa.»

Søsteren svarte ikke. Kristin slapp henne og snudde seg mot Ivar. Han smilte. Den sedvanlige munterheten var tilbake i øynene hans. «Jeg sa at jeg skulle redde Elsa, ikke sant?»

Kristin strøk ham over pannen. «Ja, men vi holdt på å miste deg, Ivar. Hvis kulen hadde truffet noen centimeter nærmere kroppen … Gjør det vondt?»

«Det dunker i såret.»

«Det kommer det nok til å gjøre noen dager. Orker du å reise hjem i dag? Jentene er redde. De vil vekk fra byen.»

«Jeg vil også vekk herfra! Byen er ikke noe sted for oss, Kristin. Vi hører til på landet. Men Elsa skal bli med hjem. Jeg nekter å etterlate henne her så lenge Øystein er i live. Er du ikke enig?»

«Selvfølgelig skal Elsa bli med hjem.»

«I alle fall en stund. Doktoren sa at jeg kunne ha godt av fjelluft noen dager,» sa Elsa.

«Vi får nå se hvor lenge det blir,» sa Kristin. «Jeg skal gå og finne en sykepleierske, og høre om det er greit at vi tar det toget vi hadde planlagt. Er dere blitt avhørt, forresten?»

Begge nikket.

«Vi får skynde oss,» fortsatte Kristin. «Julia og Thea venter utenfor.» Hun fant en sykesøster, som skrev dem ut og ringte etter en drosje til dem.

Da Kristin kom ut fra vaktrommet, snudde hun seg og kikket nedover korridoren. En politimann satt på en stol utenfor et sykeværelse. Det måtte være Øystein som lå innenfor. Hun så på klokken, før hun småløp dit bort.

Politimannen reiste seg. «Ingen adgang for uvedkommende, frue!»

«Nei, for all del, jeg skal ikke inn til ham. Kjenner De meg ikke igjen?»

«Å, jo, nå ser jeg det. De må være frøken Svendsens søster. De var i bakgården til Kafé Glitne da ulykken skjedde?»

«Det stemmer. Hvordan går det med ham?»

«Det er dårlig stelt, frue. Han er ikke kommet til bevissthet, og doktoren tviler på om han vil gjøre det med det første. Faktisk sier han at det er store muligheter for at pasienten vil dø.» Politimannen trakk fram blokken sin.

«Jeg er blitt avhørt allerede,» sa Kristin lavt.

«Ja vel. Da trenger ikke jeg å gjøre det.» Han satte seg igjen.

«Er hans pårørende varslet?»

«Sykesøstrene arbeider med den saken. De skal ikke bekymre Dem.»

«Takk.» Hun snudde seg og gikk med målbevisste skritt nedover korridoren, bort fra Øystein og undergrunnsvirksomhet og krig. Nå skulle hun hjem.