Sigrid Lunde

4

Lokketoner

Den siste vilje

Sigrid Lunde

4

Lokketoner

Den siste vilje

Persongalleri

Synnøve Sandmo, tjenestejente på gården Storset.

Tønnes Sandmo, hennes far, er enkemann og arbeider for Lars Storset.

Olaug Sandmo, enke, Tønnes’ mor og Synnøves bestemor.

Bent Røysa, yngste sønn på husmannsplassen Røysa, som også ligger under Storset. Han har både en far og en eldste bror som heter Olaf.

Lars Olsson Storset, eier gården Storset. Tidligere dragon med sekondløytnants rang.

Elisabet Meissner Storset, Lars’ hustru, av trondhjemsk velstandsfamilie.

Camilla Meissner, Elisabets ugifte søster. Hun er kuppelrygget og har klumpfot.

Christine Meissner, Camilla og Elisabets brordatter, bor på Storset av mystiske grunner.

Øyvind Kløften, oppsynsmann (kalt «stordrengen») på Storset, Lars’ håndgangne mann.

Maret Skogja, Bjørn Skraltbakken, Jon, Kari, tjenestefolk på Storset.

Petronius Finckenhagen, sogneprest i Sæterdalen og fiende av Storset.

Oddvar Einbakk, velberget skipper og bonde. Moren heter Alvilde.

Unni Jensdatter «Storbrake» Stranda, vakker fattigjente, tidligere Lars Storsets elskerinne, nå tvangsforlovet med Oddvar Einbakk.

Fante-Feke, tater og spilleman.

Andreas Fjeld, stadsmusikant i Trondhjem, far til den vakre Violetta.

Dette har skjedd:

Det unge paret Synnøve og Bent har lovet hverandre evig troskap. Men de er husmannsfolk under gården Storset, og dette gir storbonden Lars Storset en makt som han hensynsløst bruker. Han begjærer Synnøve og vil ha vekk Bent, men Synnøve holder stand.

Lars’ jag etter vakre kvinner er velkjent i Sæterdalen, og «alle» vet at han var far til Unni Storbrakes nyfødte gutt, som forsvant rett etter fødselen og antagelig ble tatt av dage. Lars betaler Oddvar Einbakk, Synnøves beundrer, for å påta seg farskapet og gifte seg med Unni.

Presten Petronius Finckenhagen vil hjelpe Bent med å komme i musikerlære i Trondhjem. Dette gjør han mest for å ergre erkefienden Lars.

Den vanføre Camilla Meissner, Lars’ svigerinne, tar Synnøve i sin tjeneste. Gradvis får Synnøve et godt forhold til fru Elisabet Meissner Storset og hennes niese Christine Meissner.

Lars stjeler ei fele som Bent har lånt, og da Bent kommer for å hente den, er den knust. Han tror Lars er synderen, og de kommer i klammeri. Lars blir slått i svime og får et stygt sår i magen. Bent stikker av og går i dekning hos presten. Lars tror at Bent har brukt kniv, men i virkeligheten falt han over et jernbeslag, og han friskner snart til. Camilla Meissner ordner det slik at Synnøve og Bent kan treffes på Storset-setra. Der blir det avslørt at det var den ondsinnede drengen Bjørn Skraltbakken som ødela fela.

Bent blir fanget og havner i arresten. Lars lover å sørge for å få befridd Bent hvis Synnøve er «mjuk» mot ham. Bent nekter henne det, han tar heller straffen.

Lars snur helt om og slipper Bent fri mot at han seiler med båten hans til Trondhjem. Dermed håper han å få fritt spillerom med Synnøve. Hun besøker Bent før avreisen og advarer ham mot å reise, og de gir seg hen til hverandre for første gang. Bent reiser, og kommer vel fram.

Ved juletider planlegger Camilla og Christine Meissner å reise på besøk til Trondhjem, og Synnøve skal få bli med. Men en sen kveld skjer det noe forferdelig i det beksvarte vedskjulet …

Slik sluttet forrige bok:

Synnøve hørte undertrykt pust. Hun var ikke alene! Hun stivnet. – Kem e det?

Veivende, letende fingre streifet henne. Hun skvatt unna og sparket borti huggestabben så smerten lynte gjennom foten hennes. Hun slapp vedskiene.

– Hald opp! stønnet hun. – ‘Te e ikkje gødt!

Hun famlet etter noe å slå rundt seg med. Da lukket to armer seg rundt henne, og hun kjente lukten av sur ånde, tobakk og ram svette. Den ene armen til overfallsmannen låste armene hennes. Han presset henne opp mot veggen så hun ikke kunne sparke eller støte til ham med knærne. Munnen nærmet seg hennes. Hun vred ansiktet unna, og kjente et vått kyss mot kinnet. Panikken vokste. Hvem var det? Lars eller Bjørn? Kløften hadde hun ingen tanker om; han var ikke «kvinnfolk-klein».

– Slepp meg! stønnet hun. – Eg sie ifrå åt ‘na Elisabet.

Ikke noe svar, bare et grep så hardt at hun nesten ikke fikk puste, og hun visste at da var det Bjørn, for Lars ville ikke ha vært redd for å svare.

Han satte en hånd mot bakhodet hennes og vred ansiktet hennes slik at han kunne kysse henne på munnen. Hun kjempet av alle krefter og klarte å få fram et halvkvalt rop. – Hjelp! Hjelp! Eg veit at det e du, Bjørn!

Han gryntet. Leppene hans gled nedover halsen hennes, samtidig som han prøvde å dra opp stakken hennes. Hun kjente hardheten hans mot magen. Minnet om hendelsen med Oddvar blusset opp igjen, mange ganger sterkere. Dette gikk forferdelig galt!

Leppene hans var mot hennes igjen.

Nei! Nei! Aldri! Heller lot hun seg drepe!

FØRSTE KAPITTEL

Sæterdalen, primo november 1820

Med en stålsterk hånd holdt han henne som i en skruestikke. Den andre hånden var på vei mot hennes mest intime, mens hardheten hans presset seg mot hoften hennes. Mannen i mørket skulle ha alt. Munnen hans lette etter hennes, fant den. Han siklet og gryntet lavt. Pusten var het og hadde en heslig stank av tobakk og sprit.

Synnøve følte at det svartnet for henne. Et smerteskrik ga henne dotter i ørene. Så fornemmet hun smaken av blod på tungen. Han skjøv henne unna med en vill bevegelse, skubbet så hardt at hun ramlet bakover og slo hodet hardt mot vedhaugen. Det gnistret for øynene hennes, og hun sank inn i bevisstløshetens lindrende mørke.

Sprengende, splintrende hodepine.

Hun duvet. Duvet og vugget, som om hun var på sjøen. Stjernene gnistret fremdeles for øynene hennes, men nå var de langt unna, som fyrlys på himmelhvelvingen. Men hun husket. Husket lepper våte av spytt mot kinn og hals, husket grafsende fingre som banet seg vei under stakken.

De var der ikke nå.

Noen bar henne. Hun hørte pust og kjente at hun hvilte i sterke armer. Med ett ble hun satt ned, slik at hun halvveis ble holdt oppe og halvveis holdt balansen på vaklende ben. En dør ble sparket opp. Den ramme lukten av gammel humle slo imot henne og ga henne brekningsfornemmelser. Da visste hun det: Det var Lars Storset som bar henne.

Han la henne på en benk. Her inne var det litt lys, så hun skjelnet trekkene hans. Han hadde båret henne inn i bryggerhuset. Han hadde frelst henne. Men hvor var Bjørn blitt av? Hva hadde skjedd? Hun tok seg til hodet.

– Berre ligg. Eg vil ikkje høre ett ord.

Hun ble liggende. Så rart det enn var, følte hun seg trygg på at Lars ikke ville misfare henne. Ikke nå. Han sto der, høy og ruvende, og fikk fyr på den uunnværlige krittpipen sin. Han slentret rundt og skottet nå og da på henne. Den minen hadde hun ikke sett før. Det var en slags sorg, et vemod, en annen Lars.

Da han snakket, mumlende, lavt, var hun sikker på at ordene ikke var beregnet på henne. – Det kan ikkje fortsett slik … det må bli slutt på ’ta.

Slutt på hva? Hun følte seg hjelpeløs, så tilgjengelig der hun lå, og prøvde å sette seg opp.

Han rykket til, som om han ville stoppe henne, men så lot han det skje. Han forsvant inn i et mørkt hjørne, bak et veldig trau. Noe blinket i hånden hans. En flaske. Han vred av korken, helte litt av det blanke innholdet i et lite glass og holdt det fram. Med myndig og uimotsigelig stemme sa han: – Drikk, dråk. Livets vatn, kalla dem ’te her. Aqua vita.

Hun motsatte seg ikke. Hun tok glasset, luktet på innholdet og kjente den stramme angen. Selvsagt var det brennevin. Hun smakte sjelden sterk dram, bare øl. Gud, det brant nedover halsen! Hun hostet så hun holdt på å bli kvalt.

Han lo, men munterheten nådde ikke øynene. Han tok glasset fra henne. – Bér? spurte han.

– Det va sterkt.

– Va du i uvett ei stund?

– Va det Bjørn?

Han flirte. – Meina du at det va han?

Med ett våget hun ikke å svare, å bekrefte.

– Eg tykt mesta at gammeleriken sjøl rauta, sa han. – Eg snubla mesta attåbaks. Du va heldig at eg kom ut frå stalla. Han bøyde seg fram med rynket panne og løftet hånden. Pekefingeren ble til en krok. Kroken strøk henne over underleppen, haken. Han stirret undrende på henne, på fingeren. Det var blod på den.

– Du he blod på leppå, og det renn neover høkkuå di. He du bette deg i tungå?

Noe var skjedd, men hva? Det var borte for henne. Men tungen hennes var fin.

– Nei.

– He du sår i munnen?

– Eg veit ikkje.

Hodeverken begynte å gi seg, men hun var ør og svimmel. Redselen etter den gangen Oddvar Einbakk presset seg på henne, satt ennå i henne, men dette var mye, mye verre. Hun så på Lars, og det var som om hun virkelig så ham for første gang. Den lange, hengslete skikkelsen, de urimelig brede skuldrene. Det litt lange ansiktet med en sterk, markert kjeve, framskutt hake og øyne som lå litt dypt. Nesen var fin og liten, pannen skrå. Kløft i haken, smilehull. Håret var bustet og fyldig. Lars Storset var en pen mann, men det var best å minne seg selv på at selv djevelen kunne omskape seg til de vakreste skikkelser.

– Det e mesta rart å tenkje på, Synnøve, kor ung eg va da vi begynte å slåst mot svenskan. Dem strømma inn over grenså. Vi tykt at dem ha godt krut i børsån, mea krutet vårt mesta ikkje brann eingong, og langt mindre kunna skuve av garde ei blykule.

Han snakket visst like mye til seg selv som til henne, tenkte hun.

Han skottet mot henne fra øyekroken, med et skjevt, rart flir om munnen. – Vi tala om karslege gjerninga og store hendelsa, men det e ikkje det eg best kjem i hau, da vi rei inn i Jämtland. Hestan va så utmagra at dem mesta ikkje kunne ga. Vi fraus oss forderva ’ti dessan tynne kleån. Vi satt rundt varmen og prøvd å hindre at fingra og tær fraus bort. Vi kjent svolten gnaga i tarman. Når vi ein sjelden gong såg ein svenske, så va det mesta som et hyggeleg avbrekk i dem daglege plagån. Enno kan eg ikkje høre svensk språk uten at kvalmen renn jønnå meg, og lell hette kongen vår Karl Johan, og bor i Stockholm!

– Eg må inn med veden, eg, Lars, sa hun tynt. Det var ikke kaldt her inne, men hun grøsset, for hun ante ikke hvor han ville hen med dette snakket. Hun hadde blodsmak i munnen, og hun syntes fremdeles at fingre grafset etter …

– Tenkje ikkje på veden! Nå var stemmen hard. – Tenkje på det du helst ikkje vil ska hende igjen.

Hun svelget. – Eg kjem alder te å ga uti veaskottet meir, Lars, ikkje om så fruå bruka pisken.

– Åh, du ska få éin minder å varra redd for, sa han mens han pirket seg på haken med pipeskaftet. Øynene glitret i stram munterhet. – Men du e ikkje den einast som he kjent grådige hender, Synnøve. Bondedrekern i grenselandet der svenskan strømma inn, dem opplevd også litt ’tå kvart. Slikt som dem alder sia vil preke om. Soldatan følt at dem forsømt seg, vesst dem ikkje tok seg te rettes når sjansen bau seg, for neste dag kunna dem varra dau.

– Kan eg ga no, Lars? sa hun tynt.

Han så på henne, lenge og intenst. – No kalla du meg Lars att.

– Om forlatels, eg meint Storset. Eg må bera inn veden no.

– Å, Bjørn ska få bera inn i kveld, og det så mykje at det monna.

Hun grøsset, syntes igjen hun kjente de harde hendene, den motbydelige lukten. Hun vaklet mot døren. Akkurat da hun ville åpne den, gled han inn foran henne, katteaktig raskt. Han fanget opp den ene hånden hennes og skjøv haken frem.

– Han e langt bort no, den Benten din, sa han hest.

– Lars …

– Men du e her.

Hun så ned, var redd. Redd for at Lars nå ville ha sin betaling for å ha frelst henne. Men du blir ikke den første, Lars, lynte det gjennom hodet hennes. Du kan aldri bli den første.

– Ja, eg e her, Lars, sa hun tynt.

– Der Bent e, finst det nau ’tå kvinnfolk. Øynene hans gnistret. – Tenkje du på det?

– Slepp meg, Lars!

Han løsnet grepet, men ristet på hodet. – Jø, kor sterkt eg verka ette deg, Synnøve. Da eg va soldat, følte eg at eg kunna ta meg te rettes, men når det gjeld deg …

Med ett var alt av nervøsitet og ubesluttsomhet borte. Hun samlet det hun hadde av mot og gjorde stemmen bestemt. – Så he du ei fin kjerring, Lars. Takk igjen, men no går eg.

Han ga henne plass.

Hun trasket mot hovedbygningen. Da hun kom inn på kjøkkenet, hadde Bjørn nettopp vært inne med et fange ved. Han stirret på henne med et rart flir og med vidt oppsperrede øyne.

– Det va Synnøve eg ba om å hente ved, sa kokka undrende. – Og så kjem’n Bjørn med’n. Eg e ikkje vant te at den karen så mykjy som lea på ein finger, uten at nå’n retta våpen mot’n.

Bjørns øyne flakket. – Han Lars sa det.

Synnøve klarte ikke å møte øynene til drengen. Hun syntes aldri hun hadde følt slik avsky for noe menneske før.

– Eg ska hente meir, eg, fortsatte han grettent. – Det e alder nåkkå som hette å varra fri frå arbeidet her på garden.

Han forsvant ut. Kokka bøyde seg ned og kastet vedskier inn i ovnen. Så raket hun over gamle glør og aske, i håp om at det ville godgjøre seg helt til neste morgen. Synnøve satt stiv. Hun hadde sett Bjørn – mannen som hadde overfalt henne, som hadde grafset på henne, som hadde villet kysse henne. Det virket ikke som han hadde snev av dårlig samvittighet eller frykt for hva som kunne hende nå. Han …

Noe var helt galt.

Kokka lot til å forstå at noe var i veien. Hun mønstret Synnøve med rynket panne og sa, uvanlig mildt til henne å være: – Du ser mesta forstyrra ut, dråkja. Men no kan du ga innatt åt deg sjøl.

Hun måtte gjenta det, før det trengte inn i hjernen til Synnøve. Hun reiste seg. – Takk, Maret, sa hun lamt.