Anne Hege Simonsen

Tryggve Gran

Is, luft og krig

Anne Hege Simonsen

Tryggve Gran

Is, luft og krig

Til Vincent (1965–88)

Til mindet om Kaptain Scott og mine 4 andre kammerater der fandt døden der syd på ærens mark

Hvorfor skal man alltid hige

Ind mot eventyrets land –

Hvorfor skal man alltid stige

Mot de gyldne skyers brand.

Er det kanske for at falde

Dybt – og slaa sin sjæl iknus

For maaske med gru gjenkalde

– mindet om en aftens rus –?

Tryggve Gran

Innhold

Forord: Tryggve Grans luftslott

1. Gutten fra Olav Kyrres gate

2. Kostskoleelev og hyttepioner

3. Til sjøs

4. Sydpoldrømmen tar form

5. «Skiene kan gjøre underverker»

6. Med Terra Nova

7. «Beg leave to inform you proceeding Antarctica»

8. Storm og is

9. Landgang og dårlige varsler

10. 80° sør – nesten

11. Polarnatten

12. Til Campo Santos

13. Oppdrift

14. Nordsjøen

15. Bragden som forsvant

16. «En jættekamp saa frygtelig …»

17. Kanadieren Teddy Grant

18. I britisk tjeneste

19. Nichette

20. I øst og vest

21. Hjem til Norge

22. Amundsens endelikt

23. Nye tider

24. Luftens evangelium

25. En misforstått mann?

26. Et hemmelig oppdrag

27. En forvirret ferd

28. I et herreløst fly

29. «En ferdig mann»

Epilog: Fugl Fønix

Bilder

Litteratur

Noter

Register

Forord

Tryggve Grans luftslott

Menneskenes bedrifter er de vakreste av alle digte, de mest spændende av alle romaner; livet er og blir selv det bedste eventyr.¹

IRRGRØNT BREVANN. SNØKLEDDE fjell med mørke flekker av vår. En tilsynelatende uendelighet av liknende landskap bakenfor synsranden. På Finse er det fortsatt mulig å la seg oppsluke av et av Tryggve Grans kjæreste landskaper.

Finse 1222, hotellet på Bergensbanens høyeste punkt, så annerledes ut i Grans glanstid. Det er bygget om og er mindre fornemt nå. Noe av atmosfæren henger likevel i, og i en gammel skinninnbundet hyttebok, som er mer enn hundre år gammel, kan vi fortsatt lese Grans lett gjenkjennelige signatur. Gran dro ofte til Finse, for å møte folk, eller for å gå på ski. Selskapet varierte, fra en skipsbygger fra Rosendal, via eventyrere, renommerte skiløpere, en tysk professor i teknologi og sin egen datter. Finse var et sted hvor Tryggve Gran kunne drømme om store gjerninger, både de han faktisk hadde utført og de som aldri ble.

På Finse 1222 lever han dessuten videre – hotellet har gitt ham et rom de har kalt «Tryggve Grans luftslott». Navnet spiller på Grans doble karriere som polfarer og flypionér, men det betegner også ganske presist et liv med mange uforløste drømmer og ambisjoner. Tross sine store bragder, først som Robert Falcon Scotts skilærer på den fatale Antarktis-ekspedisjonen 1910–13 og så den halsbrekkende flygningen over Nordsjøen i 1914, var Tryggve Gran en mann med kronisk dårlig timing. Han levde midt i sin samtid, med et sjeldent stort norsk og internasjonalt kontaktnett. Han hadde et sterkt ønske om å bidra, om å være med på å forme denne tiden som på mange måter har fellestrekk med vår egen i den forstand at den hadde et høyt turtall og var sterkt preget av teknologiske nyvinninger og økt internasjonalisering. Likevel havnet han ofte på sidelinjen, som en fargerik, men kontroversiell og ofte litt marginal figur. Kanskje fungerte han best i møte med sterke naturkrefter. Der var det i alle fall færre gråsoner å ta hensyn til enn i menneskenes sosiale spill.

Grans tyskvennlighet på 1930-tallet og medlemskap i Nasjonal Samling fra høsten 1940, bidro sterkt til at han mistet sin posisjon som symbol og foregangsmann både i polar- og flyhistorien. Mysteriet Tryggve Gran har i stor grad handlet om dette – hvordan en så uttalt engelskorientert person kunne la seg forføre av 1930-tallets Tyskland.

Å skrive et annet menneskes liv er en fryktinngytende oppgave. Jeg har lest og lest og gravd og gravd, men har jeg ham nå? Gran var selv en mester i å redigere og omredigere sitt eget liv. Av 14 bøker fra hans hånd er fem selvbiografier, men her skriver han bare om utvalgte deler av livet sitt, og nesten bare om handlinger. Hva han tenkte og følte står det lite om.

Tryggve Gran ble nesten 92 år gammel. Han var en mann oppfostret på idealer fra en forgangen tid. Livet hans favner noen epoker som med voldsom kraft forandret Europa og Norge for godt. Politisk og samfunnsmessig er han og jeg fra hver vår klode. Iblant har jeg mislikt ham, iblant har jeg syntes synd på ham, iblant har jeg følt for å forsvare ham, men kan jeg med noen rett påstå at jeg har forstått ham? Strengt tatt finnes det ingen oppgave som er mer umulig enn biografens. Selv mitt eget liv ville det vært vanskelig nok å gjøre rede for på en stringent måte. Og når ble egentlig et menneskeliv rettlinjet?

Det finnes helt sikkert flere sannheter om Tryggve Gran enn den som kommer fram i min fortelling om ham. Jeg har imidlertid lagt stor vekt på å behandle ham så redelig som mulig. Jeg har forsøkt å lese ham som et menneske, mer enn som myte og symbol, men uten å overtolke ham. Framstillingen er kildebasert, noe som innebærer at nærheten til mennesket Gran varierer med kildenes kvalitet. I den første delen av boka, særlig den delen som handler om Antarktis-ekspedisjonen, har jeg hatt tilgang til dagbøker og brev, dels fra Scott Polar Research Institute i Cambridge, dels fra private kilder. Tiden under og etter første verdenskrig er mye basert på filene til den norske legasjonen i London, samt juridisk og militærhistorisk materiale fra Riksarkivet i Oslo, National Archives i Kew og Royal Air Forcemuseet i Hendon utenfor London. Dette materialet inkluderer Grans noe mangelfulle krigsmappe fra tiden han var innrullert i Royal Flying Corps/ Royal Air Force. Framstillingen av mellomkrigstiden er i stor grad basert på Grans utstrakte skribentvirksomhet i ulike norske aviser på høyresiden, samt det litt usystematiske innholdet i en brun koffert som i mange år hadde ligget urørt på en garasjehems i Bærum, før familien ble kontaktet om funnet. I kofferten lå gamle manuskripter, en del brev og visittkort, samt bilder og kvitteringer. Noe av dette materialet var musespist, andre papirer ser det ut til at noen har forsøkt å tenne fyr på. Mye av dette har heldigvis funnet veien til Nasjonalbiblioteket i Oslo. Noen andre dokumenter dukket plutselig opp for salg hos auksjonsfirmaet Blomqvist, og av dette materialet er også mye nå hos Nasjonalbiblioteket.

Den andre verdenskrigen har jeg i all hovedsak dokumentert gjennom landssviksaken som etter lang tids etterforskning omsider ble reist mot Tryggve Gran i november 1948, men jeg har også hatt hjelp av både tyske og norske historikere i dette arbeidet. Etterkrigstiden er i større grad tolket gjennom folk som i varierende grad kjente Gran, eller i alle fall har truffet ham, samt en del avisartikler og noen brev.

For meg personlig har dette prosjektet vært en reise. Ikke bare til Grimstad, Aberdeen og Cruden Bay, Cambridge, London og Kew, Jæren og Sola, Gardermoen, Bodø og Kjeller, men en reise i tid og mentalitet. Jeg har truffet mange fantastiske mennesker underveis i arbeidet, og har heldigvis hatt mange gode hjelpere rundt meg. De skal ha all ære og ingen last for resultatet.

Jeg vil gjerne takke alle jeg har møtt og diskutert dette prosjektet med de siste årene. Takk til min redaktør Gerd Johnsen i Cappelen Damm, som hadde ideen til prosjektet og som har vært en fabelaktig støttespiller hele veien. Takk også til Jill McWilliam i Cruden Bay, Anne Melgård ved Nasjonalbiblioteket i Oslo, Benjamin Haas i Freiburg og Sebastian Stopper i Berlin, Johnny Haugen ved Stiftelsen Arkivet i Kristiansand, Olav Gynnild og Per Arvid Tellemann ved Luftfartsmuseet i Bodø, Lars Kristian Iversen og Bjørn Olsen i Venneforeningen ved Flysamlingen på Gardermoen, Ivar Undheim, Svein Efteland og Gunnulv Løge fra Klepp historielag og Flyhistorisk museum på Sola, Torolf Reve, Inger Smidt-Olsen i Klepp kommune, Trygve Norman og Nina Bråthen ved Finse 1222, Kjell Arnljot Wig, Hans Fredrik Dahl, Roland Huntford, Tom Kristiansen, Lars Borgersrud, Helge Røed, Gerd og Ola Rustenberg, Peer Rødal Haugen, Reidar Marmøy, Rolf Bakken, Alvhild Guldbranson, Margie Davidson, Annie deMora og Tiril Libye Seip. Dere har alle bidratt med kunnskap, kommentarer, betraktninger og gode spørsmål som har hjulpet meg videre. I tillegg skylder jeg alle de hyggelige, kunnskapsrike og utrolig hjelpsomme menneskene jeg har møtt ved Riksarkivet, Nasjonalbiblioteket, Scott Polar Research Institute, National Archives i Kew og RAF-museet i Hendon en varm takk.

Trude Kleven, Janne Kjellberg, Mats Ucherman Larsson, Jørgen Alnæs, Gabriel Wergeland Krog, Helge G. Simonsen, Grete Line Simonsen, Jan Hanchen Michelsen, Anna Birgitte Mørck og Kristin Rande har hjulpet meg med tekstens presisjonsnivå og lesbarhet på ulike stadier. Jeg har lært mye av dere. Takk!

Takk også til Arne H. Krumsvik, som har latt meg kjenne hvordan det føles å ha luft under vingene i et gammelt rekognoseringsfly. Min datter Agnes og min mor, Anne-Lisbeth Simonsen, har bidratt til å gjøre mange researchturer på landjorda til morsomme familieprosjekter, og Faglitterær forfatter- og oversetterforening og stiftelsen Fritt Ord har bistått med midler til å gjøre hele denne lange reisen mulig. Min mann, Bjørn Westlie, fortjener likevel den lengste og rødeste rosen. Uten ham ville jeg rett og slett ikke klart dette. Hans kombinasjon av oppmuntrende tilrop og kritiske kommentarer, foruten stor og omsorgsfull overbærenhet i dagliglivet har betydd alt!

Til sist må jeg rette en helt spesiell takk til Hermann og Cecilie Gran, samt Ellen og John McGhie, som alle har våget å forsøke å formidle en også i familien omstridt far og bestefar til et ukjent menneske. Det er ingen selvsagt ting. Jeg håper jeg har vist meg tilliten verdig, selv om familiens egne fortellinger om Tryggve Gran ganske sikkert vil være annerledes.

Kapittel 1

Gutten fra Olav Kyrres gate

JENS TRYGGVE HERMAN GRAN KOM TIL VERDEN 20. januar 1888, i en vakker murvilla i Olav Kyrres gate 55 i Bergen. Skipsbyggersønnen var eventyrlysten og fysisk sterk fra første dag og gjennom hele sitt lange liv. Han var velsignet med overklassens forakt for trivialiteter knyttet til økonomiske og sosiale begrensninger, og han ble en mann som valgte å heve seg over både fysiske og politiske lover. Tryggve Gran beveget seg fritt i de øvre samfunnslag, både hjemme i Norge og etter hvert i store deler av Europa. Hans sosiale fundament tilhørte 1800-tallet, men han lot seg samtidig fascinere av alt som var nytt. Og han ønsket intenst å gjøre en innsats der han mente han kunne spille en rolle. Denne kombinasjonen kan forklare både hans største seire og tyngste fall.

Tryggve Grans første store eventyr var reisen til Antarktis som yngstemann i den britiske polarhelten Robert F. Scotts uhellsvangre Sydpol-ekspedisjon 1910–13. At Scott kom til å hyre en nordmann som skilærer for ekspedisjonen er kanskje ikke så overraskende, men at det skulle bli nettopp Tryggve Gran, var ingen selvfølge. I årene fram mot forrige århundreskifte var nordmenn så visst ikke født med ski på beina, og aller minst bergenserne. Bergen er omkranset av fjell, men har tradisjonelt hatt nesen vendt mot havet, noe som preget innbyggernes forhold til politikk og næringsliv så vel som rekreasjon.

Da Gran ble født, huset Bergen i overkant av 52 000 mennesker, men dens selvbilde var større. Befolkningsmessig utgjorde byen om lag en tredel av Kristiania, men som tidligere hovedstad og handelsknutepunkt, ikke minst for handelen på Nord-Norge, hadde byen en sterk selvfølelse. Etter norske forhold var Bergen dessuten en svært internasjonalt orientert by med egen utenrikshandel på bergenske skip. Kontakten over Nordsjøen var sterk og en rekke viktige personer i byens næringsliv var innvandret fra andre land. Mentalt var byens bedre borgerskap, som Tryggve Grans familie tilhørte, likevel kjennetegnet ved en patriotisk konservatisme.¹ Norge var viktig for bergenserne, selv om Kristiania ikke var noe viktig sentrum for dem.

Faren til Tryggve, Jens Gran, var en velrenommert skipsbygger og levde som rentenist da Tryggve ble født. Moren var 20 år yngre. Hun het Karoline Sophie, født Ohlberg i Kristiania.² Tryggve hadde en 16 år eldre halvsøster som het Johanne og en 13 år eldre søster ved navn Margit. I tillegg besto husholdet av husjomfruen Gitta fra Ålesund, samt en barnepike og en kokke.³

Jens Gran var en velstående mann, takket være tre generasjoners innsats. Grans Skibsverft på Laksevåg utenfor Bergen utgjorde mye av grunnmuren i det som senere skulle bli hjørnesteinsbedriften Bergens Mekaniske Verksted og ble i sin tid grunnlagt av Tryggves oldefar, som også het Jens Gran. Jens Gran d.e. var en driftig skipsreder og verftet ble i utgangspunktet bygget for å kunne reparere hans egne båter. Den engelske blokaden i 1807–14 påførte imidlertid skipsnæringen i Bergen enorme tap, og etter at Danmark-Norge ble oppløst og Norge kom i union med Sverige i 1814, måtte Jens mer eller mindre starte på nytt. Først i 1829 hadde vinden snudd såpass at han igjen kunne bygge sine egne skip. Tryggves bestefar, Herman Gran, var godt forberedt til oppgaven. Herman Gran var utdannet ved marineverftene i Fredriksvern, Kristiansand og i København. Under ham konsoliderte verftet seg og utvidet virksomheten. Da Tryggves far, Jens d.y., tok over i 1854, sammen med broren Henrik, kunne verftet blomstre for fullt.⁴ Graneverftet ble et av byens mest betydningsfulle.⁵

Jens Gran hadde vært to år i lære hos den anerkjente amerikanske skipsbyggeren Donald MacKay i Boston. Her hadde han blant annet vært med under byggingen av et av datidens aller største seilskip, kalt «Great Republic» – et klipperskip på 4000 tonn, med fire master og like mange dekk. Hjemme på Laksevåg bygget han Bergens største fartøy, en fullrigger ved navn «Norge». I ti år sto denne rekorden. Brødrene Jens og Henrik Gran viste seg som et godt team, med Jens som skipsbyggmester og konstruktør og Henrik som forretningsfører. Sammen moderniserte de familieverftet og bygget så mange som 20 skip på 14 år. I tillegg solgte Jens både tegninger og modeller til andre skipsbyggere rundt om i landet. Grans varemerke var lette og hurtige båter, i tråd med Vestlandets båtbyggekunst generelt. Til sammenlikning var østlandsbåtene langt tyngre, men med mer lasteplass.

I glansdagene kunne Graneverftet beskjeftige 160 tømmermenn i sesongen. I tillegg kom snekkere, smeder og håndlangere. Verftet utviklet seg til et eget lite samfunn rundt en av Bergens beste havner. I tillegg til verft hadde Laksevåg både reperbaner, støperi, mekanisk verksted, bevertningssteder og boliger for arbeidere, håndverkere og bedriftseiere.

I 1873 hadde Jens Gran nettopp anlagt en tørrdokk på verftsområdet og han forberedte seg på den utfordrende overgangen fra treskip til stål og jern. Den vellykkete skipsbyggeren var nå 45 år gammel og fortsatt ungkar, inntil han møtte den unge Kristiania-kvinnen Karoline Sophie Koren, enke etter juristen Johan Koren. Hun hadde nylig kommet til Bergen med sin nyfødte datter for å bo hos sin svigerfamilie etter mannens plutselige bortgang. Sophie var 23 år, vakker og kultivert, og den langt eldre Jens falt pladask, skal vi tro sønnen Tryggves egen fortelling om forholdet.⁶ Sophie ser ut til å ha vært mer i tvil. Som nybakt enke sto hun overfor en rekke vanskelige livsvalg. Hennes kunstinteresserte svigerinne foreslo at hun skulle forsøke seg som skuespiller og Sophie gikk på en leseprøve hos selveste Bjørnstjerne Bjørnson. Hun fikk høre at hun hadde talent og snart summet ryktebørsen av snakk om at den unge enken skulle debutere. Svigerfaren mente hun heller burde bli telefonistinne, siden det sømmet seg bedre. Uansett måtte hun finne en måte å forsørge sin lille datter, Karen Johanne.

Jens Gran var utvetydig i sine tilnærmelser og kanskje utgjorde et ekteskap med ham det mest stabile alternativet. Jens Gran betraktet riktignok skuespilleryrket med den dypeste skepsis, og brukte all sin innflytelse for å slå teatergrillene ut av hodet på sin tilkommende. Han oppkalte også et skip etter henne, og litt etter litt så det ut til å bli alvor mellom Sophie og den velbeslåtte peppersvennen fra Laksevåg. Parallelt vendte stemningen i byen seg mot henne, skal vi tro Tryggve Grans gjengivelse av familiemytologien. Medynken hun først var blitt møtt med forsvant, og hun opplevde å bli omtalt som en vampyr som bare var ute etter Grans formue. Jens Gran mottok anonyme brev om henne. Den giftige atmosfæren ble så belastende at Sophie Koren brøt forlovelsen og reiste fra Bergen mot Kristiania med passasjerdamperen Motala.

Her følger et romantisk høydepunkt i familiekrøniken. Jens Gran aksepterte ikke et brudd på slike vilkår og fulgte etter sin utkårete. Først tok han båt inn Sognefjorden og deretter hest og vogn over fjellet. Ruta Lærdal-Bjøberg-Gol ble i familien hetende «Jens Grans vei», takket være denne innsatsen i kjærlighetens navn. Jens kjempet mot tiden og rakk så vidt fram til Krøderen stasjon før toget til Drammen forlot perrongen. Han ankom Drammen bare noen knappe timer før dampbåten la til kai. Tryggve Gran beskrev senere den følelsesladete gjenforeningen slik:

Først ved 10-tiden om kvelden kom «Motala» sigende ut av mørket og la langsomt til kaien. Passasjerer var det mange av, men det var ingen fru Sophie blant dem som stod på dekk. Gran gikk om bord. Jo – fruen var på nr. 8. Han banket på, men fikk ikke noe svar. Han skjøv gardinet forsiktig til side. Der lå lille Johanne med store, åpne øyne og smilte mot ham. Gran la seg på kne ved siden av køyen – kjærtegnet barnet. Slik fant fru Sophie ham.⁷

29. november 1874 sto bryllupet, og i 1876 ble deres første felles barn, datteren Georgine Margrethe, kalt Margit, født. Åtte år senere solgte Jens familiebedriften og flyttet fra Laksevåg til Bergen. Her fikk han bygget den store villaen i Olav Kyrres gate der Tryggve kom til verden i 1888. Men bare seks år senere døde Jens, 66 år gammel. I bøkene sine forteller Tryggve at han husker Jens Gran som en kjærlig far, men at han savnet å bli kjent med ham som kamerat og menneske.

Tryggve Gran vokste i praksis opp som enebarn. Moren var 41 da hun fikk ham og giftet seg aldri igjen. De langt eldre søstrene flyttet tidlig ut og stiftet egne familier. Tryggves forhold til moren var hengivent, men samtidig en anelse distansert og idoliserende. Det var en annen kvinne som tørket snørr og lappet knær når barnet Tryggve var ille ute, nemlig husjomfruen Gitta. Moren beskriver han som gavmild og kjærlig, men også som sart, drømmende og lukket. Fra henne arvet han en genuin kjærlighet til teater og bildekunst, og senere søkte han etter kunstneriske talenter i alle sine tre livsledsagersker. Sophie var også mer tilknappet enn kameratenes bergenske mødre. Hun var opptatt av form og etikette, og der guttegjengen hos kameratene fikk beskjed om å stikke inn på kjøkkenet for å få seg en brødskalk, måtte de spise ved dekket bord hjemme hos Tryggve. Slike fornemme takter mente barnet Tryggve moren hadde fått podet inn «i sine ungpikedager på de flotte slektsgårdene oppe i Aurskog og Høland».⁸ Denne beskrivelsen er utvilsomt en forskjønning av de faktiske forhold. Sophies foreldre kom riktignok fra skogbygda Løken i Høland, men ikke fra spesielt storslåtte kår. Real og Lina Ohlberg fikk det nok langt bedre i hovedstaden, der Real hadde en god stilling som fullmektig ved Lilleborg fabrikker. Sophie, som var nummer tre av fem søsken, ble både født, døpt og konfirmert i hovedstaden.

Kanskje er det barnet som har forstørret morens beretninger i sin fantasi, kanskje var det Sophies hjemlengsel som gjorde Aurskog Hølands skoger så lyse i den granske familiemytologien. En ting var i alle fall sikkert – Sophie fant seg aldri riktig til rette i Bergen. Den eneste grunnen til at hun ble værende var at hun hadde lovet sin avdøde mann å la sønnen vokse opp i byen mellom de syv fjell.

De første åtte årene av sitt liv bodde Tryggve i villaen i Olav Kyrres gate, et stykke opp i bakken mot Nygaardshøyden, der Universitetet i Bergen ligger i dag. Et par brosteinslagte kvartaler unna, i litt skrå vinkel, finner vi Allégaten. På toppen av høyden ligger Nygaardsparken med bydelen Møhlenpris på nedsiden. Dette er sentrum i Tryggve Grans barneunivers. Her herjet han og kameratene i Allégategjengen, en gjeng gutter fra de øvre lag i handels- og sjøfartsbyen. Tryggves nærmeste barndomsvenner het Sigurd Heiberg, Herman Knoop og Herman Lehmkuhl, foruten brødrene Axel og Johnny Isdal. Knoops far var sigarfabrikant, Lehmkuhl administrerende direktør i Det Bergenske Dampskibsselskap og senere statsråd i sin svoger Christian Michelsens 1905-regjering. Christian Michelsen bodde selv i Allégaten på denne tiden, og siden han så ofte var fraværende, ble hagen hans et yndet lekested for strøkets små tjuagutter. Tryggve Gran beskriver ham som en surpomp:

Ja, jeg ser ham den dag i dag så tydelig komme farende som et uvær nedover mot porten med oppknappet frakke, en mappe under armen og hendene dypt begravet i lommene. Heller ikke han «brukte munn», eller som det heter på godt norsk, «kjæft», men frakkeskjøtene hans talte et tydelig sprog, de suste om ørene våre idet han passerte. Nettopp populær blant oss gutter ble ikke denne vordende nasjonalhelt.⁹

Allégategjengen vokste opp i etterdønningene av en tid da «halvville guttegjenger» herjet i Bergens gater. Fra midten av 1800-tallet var slike gjenger et vanlig innslag både i finere og fattigere strøk. Disse gjengene hadde en sterk innebygget selvjustis, for ikke å snakke om strøksidentitet. Et Bergens-varemerke som buekorpsene blir derfor ofte beskrevet som en måte å organisere – og sivilisere – gateaktiviteten og bydelsrivaliseringen på. Så voldsomme kunne rivningene være at den herostratisk berømte konstabelinspektor F.T. Salicath, østlending selvsagt, gjorde det til et hovedprosjekt å bekjempe guttegjengene. Salicath regjerte gatene mellom 1884 og 1897, og forbød kjelke, skøyter, ski, ballspill, klikk, å trille tønnebånd, løpe med drage og «ligesaa er enhver anden Leg eller Spil forbudt, som er til Hinder for Færdselen». Ikke overraskende fungerte dette samlende på guttegjengene, på tvers av de klasseskillene som ellers preget byen. «Kjølen», navnet skrev seg fra formen på politifolkenes hjelmer, ble deres felles fiende. Den største begrensningen på guttenes frie lek var likevel utviklingen av moderne samferdsel. Biler og trikk ble introdusert i bybildet i disse årene, og gateleken ble definert som uorden av flere enn politiet.¹⁰

Da Tryggve ble gammel nok til å melde seg inn i et buekorps, var Nygaards Bataljon et selvsagt valg. Nygaards Bataljon er et av de tre eldste og mest legendariske blant Bergens mange buekorps. Forskerne strides om buekorpsene oppsto på 1850-tallet, eller om man må lenger tilbake i historien, men under Tryggves oppvekst var de uansett et fast fundament i den bergenske guttekulturen. Buekorpsene organiserte guttene i årene før konfirmasjonsalderen. De var strukturert etter militære forbilder, med klare kommandolinjer, og Tryggve avanserte så langt som til adjutant. Så mye annen struktur var det ikke i livet hans på denne tiden. Guttene løp frie og ville rundt i gatene, og inn og ut av hverandres hus. Skolen var et nødvendig onde, og det måtte sykdom til for å få barnet Tryggve til å sitte stille. Stort sett gikk det bra. De første ti årene opplevde han ikke verre ting enn en «kløvet panne, en brukket arm og et ben», men vinteren 1899 lå Tryggve sengeliggende først med den malarialiknende febersykdommen «bamblesyke» (også kalt «Devil’s grip» eller Bornholmsyke), deretter meslinger og til slutt en lettere variant av giktfeber som han pådro seg etter en mislykket isflakseilas i kanalen ved Marineholmen. Heldigvis var han på beina igjen til 17. mai, hvor han kunne bidra med iherdig tromming på skarptromme, hushjørner og takrenneavløp.

Om somrene reiste familien Gran til borgerskapets ferieparadis Hankø utenfor Fredrikstad. Her hadde faren bygget et sommerhus. Etter ferien var det tilbake til det vante livet med litt skole, en god del skulking og ymse fritidsaktiviteter. En tidlig høstdag 1899 badet guttegjengen fra bryggekanten ved Marineholmen. Der lå også de to lystyachtene til Christian Michelsen, og en av guttene hadde med seg en nøkkel til den ene av dem. I salongkahytten fant guttene en eske edle Havanna-sigarer og Tryggve ble introdusert for tobakk for første gang. Blek som et lik ble han senere inspisert av sin svoger Johan Friele, som var kirurg, og Friele kunne konstatere at guttungen nok hadde fått en lærepenge for livet. Noe som skulle vise seg å stemme. Røyking ble aldri en av Tryggve Grans laster.

Kapittel 2

Kostskoleelev og hyttepioner

SOMMEREN ÅRET 1900 TOK barndommens uskyld slutt. Ferien startet idyllisk, men snart ble tilværelsen snudd på hodet. Sammen med moren, søsteren Johanne og hennes to barn, to år gamle Edith og nyfødte Ellen, reiste Tryggve inn i Sognefjorden. Johanne og barna skulle tilbringe sommeren på hotellet i fruktbygda Balholm, mens Tryggve og moren hadde tenkt seg videre til Hankø. Like etter at båten forlot Bergen fikk Johanne store magesmerter som ikke gikk over. Da båten la til kai så de seg nødt til å tilkalle mannen hennes, Johan Friele. Han nådde ikke fram til sin kone før dagen etter, og familien klarte i all hast å skaffe en båt tilbake til Bergen. Johanne ble operert, men døde få timer etter operasjonen. Dødsfallet skulle få store konsekvenser for den lille familien.

Johanne var Sophie Grans eneste barn fra ekteskapet med Johan Koren og hun sørget dyp over tapet av datteren. Hun ville vekk fra Bergen og hun ville sørge alene. Den andre datteren, Margit, klarte seg selv – hun var gift med overrettsakfører Anton Döscher og hadde sitt eget hushold. Murhuset i Olav Kyrres gate hadde Sophie allerede solgt og Tryggve, Gitta og hun selv leide nå en leilighet i en moderne leiegård på Møhlenpris. Husjomfruen kunne reise hjem til Ålesund et års tid. Men gutten? Hvor skulle hun gjøre av sin 12 år gamle sønn?

I Granfamiliens nabolag var det flere som kom med forslag, og valget falt snart på La Villa, en internasjonalt anerkjent sveitsisk internatskole for bedrestilte gutter, et sted med ry for å «forvandle viltre krabater til perfekte gentlemen». To framtredende Bergens-konsuler, Conrad Mohr og Ole Johannesen, hadde begge gått der, og det samme hadde fabrikkeier Albert Knoop, en mann Tryggve beundret og likte for sitt faderlige og vennlige vesen. Avgjørelsen ble tatt raskt og over hodet på Tryggve, som slett ikke ville reise noe sted, verken fra moren, Gitta eller vennene. Det hjalp likevel litt at fabrikkeier Knoop lovet at La Villa ikke bare var en forbedringsanstalt, men også et sted der gutter fikk raffinert sine kunnskaper om spillopper og skøyerstreker.

Landsbyen Ouchy ligger i Lausanne-regionen og internatskolen La Villa, også kalt Institut Auckenthaler, var en institusjon. Stedet hadde tatt imot gutter fra hele verden siden 1844, men kom i familien Auckenthalers eie i 1846. Fra 1884 ble skolen drevet av Max Auckenthaler, en sveitsisk idrettspionér. Elevene ved skolen hans konkurrerte gjerne og ofte med rivaliserende kostskoler i nærheten og utgjorde stammen i fotballaget FC Lausanne Ouchy.¹

Dagligspråket ved La Villa var fransk, et tungemål Tryggve aldri før hadde hatt befatning med. Unge Gran hadde ikke vært noe skolelys hjemme i Bergen, så han var ikke særlig stø verken i tysk eller engelsk heller. I mangel av språk var det godt å være sterk – særlig den første tiden. Tryggve var høy og atletisk og hans idrettslige talenter skaffet ham etter hvert en plass på skolelaget i fotball. Dessuten imponerte han de andre med sine langrennsferdigheter og sørget blant annet for at en kamerat i Kristiania sendte ham det siste nye på skibindingsfronten.

Max Auckenthalers pedagogikk var sterkt preget av hans forkjærlighet for idrett – tennis, roing, svømming, boksing og ikke minst fotball. Idretten var en måte å disiplinere og foredle guttene på, men også en metode for problemløsing. Tryggve fikk for eksempel klar beskjed om at slåssing ikke var akseptabel oppførsel ved La Villa. Derimot løste lærerstaben gjerne konflikter mellom guttene gjennom en organisert boksekamp med stab og medelever som publikum. Tryggve hadde aldri lært å bokse, men han var lur og sterk, og satte seg raskt i respekt hos de andre elevene.

Senere skrev han om oppholdet ved La Villa både i guttebøkene Heia – La Villa og La Villa i kamp fra begynnelsen av 1930-tallet og selvbiografien Fra Tjuagutt til Sydpolfarer fra 1974. I romanene er 17-åringen Jan Henrik Krag Grans alter ego, en diplomatsønn fra Hankø som i all hast blir sendt til Sveits fordi hans far skal megle mellom England og India og må ta med seg mor på reisen. Jan Henrik blir fulgt til internatskolen av sin onkel, mens virkelighetens Tryggve toget gjennom Europa sammen med sin mor og gjenlevende søster.

La Villa-guttene var delt inn i seniorer og juniorer. Virkelighetens Tryggve Gran var med sine 12 år en av juniorene. I bøkene sine ser han derimot skolen med en 17-årings øyne, og romanfiguren hans er utstyrt med en del ferdigheter som guttungen Tryggve ikke hadde rukket å opparbeide seg ennå. Blant annet eksellerte romanfiguren Jan Henrik både i skihopp og skøyteløp.

Aldersforskyvningen gjorde også at den oppdiktete helten kunne innlede en flørt med den yngste av Max Auckenthalers to virkelige døtre – den underskjønne Rose. Henne hadde Tryggve hatt et godt øye til, men hun var eldre enn ham og dessuten utilgjengelig i kraft av sin status som rektorens datter.

Det både romanfiguren og Tryggve hadde felles var en følelse av å bli forlatt, og når selv en romantøffing som Jan Henrik feller en tåre ved ankomsten til La Villa, er det lett å forestille seg at 12-åringen Tryggve må ha felt flere. Et stykke utpå høsten kom imidlertid en av naboene fra Bergen, konsul Conrad Mohr og frue, på besøk. Mohr var tysk konsul og på vei hjem til Bergen etter et besøk hos keiser Wilhelm. Siden han selv hadde vært elev ved skolen ville han sjekke hvordan det sto til med nabogutten. Sophie Gran kom også på besøk, men først i mai 1901. Da var nesten hele året gått, og sønnen hadde for lengst sluttet å gråte. Selv hadde hun tilbrakt tiden på Holmenkollen sanatorium.

7. mai var hennes 53-årsdag og den feiret mor og sønn sammen på et hotell i nærheten. 63 år senere beskrev Gran minnet med sart nostalgi:

Aldri kommer jeg til å glemme det skue som møtte oss da vi kom oppover med taubanen fra Territet. Markene og åsryggene, der jeg fire måneder tidligere hadde gått på ski i meterdyp sne, var nå dekket av hvite ville pinseliljer hvor man enn vendte blikket. Og dertil kom duften. I de stille kveldstimene virket den rent bedøvende.²

Oppholdet i Sveits lærte Tryggve Gran å legge fargeampuller i dusjblanderen, klatre på takene og å finne lure gjemmesteder for et ulovlig kokeapparat som han brukte til å lage varm sjokolade på etter sengetid. I sin selvbiografi skriver han at La Villa likevel fungerte som et slags drivhus for ham og at han «faktisk var blitt noe av en ’herre’ i løpet av de forløpne tolv måneder».

Etter nok en sommer på Hankø – på hotell denne gangen, fordi moren hadde solgt familiens sommersted mens Tryggve var i Sveits – vendte Tryggve omsider nesen hjemover til Bergen. Her måtte familien flytte enda en gang, nå til Kong Oscars gate på den andre siden av byen. Moren fikk nemlig ikke tilbake leiligheten på Møhlenpris der de hadde bodd før Johanne døde. Den nye leiligheten lå nærmere Katedralskolen der Tryggve nå skulle begynne, men skolen kunne ikke overstråle barndommens gater. Heldigvis besto kameratskapet i den gamle gjengen. Kjernen i Grans venneflokk var fremdeles den samme – Herman Lehmkuhl, Herman Knoop og den noen år eldre Sigurd Knagenhjelm Heiberg. Og selv om de var blitt litt eldre, så var guttene fortsatt ganske uvørne. En dag de arrangerte et teaterstykke hjemme hos Herman Lemkuhl endte det for eksempel med at gardinene i stua tok fyr. Det som virkelig skulle komme til å prege Tryggve Gran fra denne tiden var likevel friluftslivet på fjellet.

Sigurd Heiberg var den som introduserte Tryggve til fjellivet. Han var en god venn av Egil Blytt, lillebroren til den sagnomsuste idrettspioneren og ungdomsarbeideren Johan Blytt. Blytts navn var nærmest synonymt med buekorpset Nygaards Bataljon, men han var også en av de første til å introdusere fotball som fritidsaktivitet i Bergen. Så tidlig som i 1883 skal han ha skrevet til England og bedt om å få tilsendt en fotball. Johan Blytt var også en foregangsmann på andre områder og en av de første som brukte fjellene rundt Bergen systematisk som trenings- og rekreasjonsområde. Fram til 1890-tallet var det ikke vanlig å gå i fjellet hvis man ikke måtte, og i alle fall ikke på ski. Da den unge Fridtjof Nansen arbeidet som konservator ved Bergens Museum mellom 1882 og 1887, skal han ha fått ideen til sin banebrytende grønlandsferd på en tur over Bergensvidden. Men selv for Nansen var skiene først og fremst et framkomstmiddel han brukte for å komme over fjellet.

Johan Blytt var en av initiativtakerne til Turnforeningens store hytte på Ulriken, den første bygningen som ble reist i fjellheimen rundt Bergen. Lillebror Egil, Sigurd Heiberg og et par kamerater sto bak konstruksjon nummer to på fjellet, et litt mindre prangende byggverk ved navn «Lorthaug». Da Egil bestemte seg for å dra til sjøs en periode, ble det en ledig køyeplass i Lorthaug, og den fikk Tryggve. Og han fikk straks ideen om å bygge en tredje hytte – noen ganger kalt Valhal, andre ganger Gimle – noen kilometer lenger inn på vidden.

Tryggve Gran og vennene hans tilhørte generasjonen under Nansen og Blytt, og for dem var skigåing og friluftsliv mer av en selvfølge. Likevel var også de pionerer da de i 1902 fikk sin egen hytte opp og stå, og brukte stedet som utgangspunkt for både turer og sosialt samvær. For bergensere flest var sjøen den viktigste arenaen når folk skulle leke, slappe av eller drive med sportslige aktiviteter. Fløybanen, som brakte vanlige folk til fjells uten påfallende mye fysisk aktivitet, ble planlagt så tidlig som 1895, men bygget først i 1918. Til Ulriken kom det ikke noen bane før svevebanene Perle og Bruse ble etablert i 1961. Derfor måtte hyttebyggerne frakte alt, fra plank og sement til kokeapparater, opp i fjellheimen på ryggen. Det var god trening, og belønningen ble et fristed av de sjeldne. Tryggve tilbrakte så godt som hver eneste helg der oppe sammen med kameratene, noe han hevder den gjengse bergenser så på med en viss skepsis, fordi hyttelivet «hadde så lett for å utarte».³ Selv ga det ham luft under tanken og ro til å tenke gjennom livet: «Under [Lorthaugs] tak vet jeg at jeg lærte å tenke, ikke bare se på tilværelsen som om jeg hurtig bladde gjennom en billedbok».⁴

Det var også på fjellet at Tryggve så smått begynte å fundere på hva han skulle bli. Polfarer sto ikke på lista, det gjorde derimot brannmann eller lokomotivfører. En stund funderte han på å bli lege, inspirert av svogeren Johan Friele. Friele var Tryggves store helt i gutteårene – kirurg av yrke og en tøffing som hadde vært til sjøs i ungdommen. Friele seilte, han var fysisk sterk og han viste omsorg for den unge gutten. En varm junidag ble derfor Tryggve med svogeren på legerunden på Bergens sykehus. Det gikk bra helt til de kom til en mann som hadde fått en haglladning i låret. Rommet luktet som om hele mannen var gått i forråtnelse og Tryggve besvimte. Hans neste karrieredrøm var marineoffiser. Julen 1902 tok mor og sønn toget til Voss for å feriere på Fleischers hotell. Blant passasjerene var en ung mann fra Allégaten som nettopp hadde begynt å tjenestegjøre i handelsflåten, et krav for å komme inn på Sjøkrigsskolen i Horten. Både mor og sønn Gran ble inspirert da den unge sjømannen slo Tryggve kameratslig på skulderen og sa: «Du Tyggen, Horten ville være noe for deg».⁵

Tryggve Gran visste hvordan et krigsskip så ut. Både tyske og britiske krigsskip anløp Bergen i Tryggves gutteår og i memoarene sine forteller han om fotballkamper med britiske gaster og festmiddager med de tyske. Keiser Wilhelms stjerne sto spesielt høyt i byens borgerskap etter at han sendte en skipslast med tepper, klær og mat da Ålesund brant i 1904.

Tryggve hadde vært om bord på et tysk krigsskip og hadde til og med fått en omvisning på den tyske keiser Wilhelms prangende yacht Hohenzolleren, sammen med sin kamerat Wilhelm Mohr, som var oppkalt etter keiseren. Wilhelm Mohr var sønn av den innflytelsesrike konsulen Conrad Mohr, naboen fra Allégaten som hadde besøkt Tryggve i Sveits. Conrad Mohr hadde slått seg opp som en suksessrik kornagent og senere i livet markerte han seg som kulturmesen. Ifølge Bergens Tidende hadde Mohr en «sterk og egenartet personlighet». Han var en mann full av tro på «det norske folks skapende evne» og med en sterk «fedrelandsfølelse» som var «lutret og styrket gjennom et langt og virksomt liv». Mohr var bereist for sin samtid, selv i Bergen, han var politisk konservativ og ble tysk konsul i 1877. At han også var personlig venn av keiser Wilhelm, skal han ha benyttet seg av sommeren 1905, da Mohr under fire øyne skal ha forklart keiseren «[Norges] stilling ved unionsopløsningen fra norsk synspunkt».⁶

Forbindelsen til keiser Wilhelm skulle komme til å bety mye for Tryggve Gran senere i livet, men i gutteårene var det først og fremst litt eventyraktig å være så nær en vaskekte keiser. Wilhelm selv hadde ikke vært om bord i Hohenzolleren, men Tryggve møtte ham ansikt til ansikt på Fjøsanger litt senere, også nå sammen med Wilhelm Mohr. Keiser Wilhelm forflyttet seg i en landauer trukket av to hvite hester og stanset da han gjenkjente gudsønnen. Tryggve ble stående og stirre:

Slik så altså denne Tysklands mektige herre ut på kloss hold. Han virket som et almindelig menneske, der han stod sportskledd. På hodet hadde han «tyrolerhatt» og over skuldrene en grågrønn kappe.⁷

Til slutt dyttet Conrad Mohr til ham og sørget for at han fikk et kraftig håndtrykk av den tyske keiseren.

På skolen gikk det derimot så som så. Moren plasserte Tryggve ved de antatt beste og strengeste opplæringsanstalter, og gutten fikk smake alt fra spanskrør til kjeft i forsøkene på å holde ham på skolebenken. Tryggve var flink nok når han anstrengte seg, men stort sett var han ikke særlig interessert. Det er livet på fjellet og kameratskapet guttene imellom han beskriver med kjærlighet i bøkene sine, ikke Katedralskolen. På Katedralskolen gikk Tryggve blant annet i klasse med den kommende dikteren Arnulf Øverland, men de to guttene kunne ikke fordra hverandre. Det eneste formildende med skoletiden var skolefotballen. Fotball var en ny idrett, både i Norge og i Bergen, og skoleelevene og gymnasiastene var de første blant pionerene. Tryggve Gran skriver for eksempel med beundring om C. J. Hambro, som var et stort talent. I ettertid skulle Hambro bli berømt som stortingspresident, parlamentariker for Høyre og redaktør for Morgenbladet, men i guttedagene var det fotballtalentet som vakte omgivelsenes respekt. Hambro hadde en finger med i etableringen av Bergen Fotballklubb, som kan kalles en forløper til Brann. Siden oppholdet ved La Villa i Sveits hadde også Tryggve opparbeidet seg et visst ry på skolelaget Møhlenpris. Og da han som 16-åring flyttet fra fødebyen, stakk han unna noe av familiens slitte sølvtøy og fikk det smeltet om til en vandrepokal.

I påsken 1904 fikk Tryggve for første gang øynene opp for verdien av skolearbeid. Han ferierte sammen med guttegjengen sin på Hamlagrø, nord for Odda, da storebroren til en av kameratene slo seg sammen med dem. Han hadde nettopp gjort seg ferdig med sine 21 måneder til sjøs for å kunne søke Sjøkrigsskolen. Han kunne fortelle den fryktinngytende nyheten at middelskolekarakteren også ville begynne å telle ved opptak fra og med høsten 1907. Hvis Tryggve skulle ha den minste mulighet til å nå sitt slumrende mål om å bli sjøkadett måtte han med andre ord begynne å skjerpe seg, og det umiddelbart. Tidligere hadde Tryggve resonnert som følger:

Veien til sjøkrigsskolen gikk gjennom middelskoleeksamen. Fra første stund var jeg klar over det, men regnet med at nåleøyet lot seg passere uten større anstrengelse hva lesing angikk. En god eksamen betød i min oppfatning nærmest bortkastet tid. I de årene jeg måtte være til sjøs før jeg ble kadett, ville jeg glemme det meste likevel. Det var derfor mer praktisk å spare sine krefter til et skippertak når slaget skulle stå.⁸

Skulle han klare å forbedre karakterene sine i tide, måtte han forlate Bergen. Både moren, rektor og lærerne ved Katedralskolen og Tryggve selv var enige om det. Sophie Gran kontaktet sporenstreks rektor Henrik Lødrup i Lillehammer, en bekjent av Jens Gran. Før uken var omme fikk hun svar. Tryggve var velkommen. Tryggve begynte å pugge naturfag og religion, for å ha disse tellende karakterene på plass før han kom til Lillehammer. I fritiden lekte han krig i skjærgården eller holdt til i hytta på Ulriken sammen med kameratene. I august 1904 brøt 16-åringen for godt opp fra Bergen.