Vasilij Grossman

Krigens øyenvitne

Redigert av

Antony Beevor og Luba Vinogradova

Oversatt av

Jorunn og Arne-Carsten Carlsen

Vasilij Grossman

Krigens øyenvitne

Redigert av

Antony Beevor og Luba Vinogradova

Oversatt av

Jorunn og Arne-Carsten Carlsen

INNHOLD

Forord

Oversetternes kommentarer

Ordliste

Del 1

Invasjonssjokket 1941

1  Ilddåp August 1941

2  Den fryktelige retretten August–september 1941

3  På Brjansk-fronten September 1941

4  Med 50. armé September 1941

5  Tilbake i Ukraina September 1941

6  Den tyske erobringen av Orjol Oktober 1941

7  Tilbaketrekningen foran Moskva Oktober 1941

Del 2

Stalingrad-året 1942

8  I sør Januar 1942

9  Luftkrigen i sør Januar 1942

10  Ved Donets med Den svarte divisjonen Januar og februar 1942

11  Med Khasins stridsvognbrigade Februar 1942

12  «Krigens brutale sannhet» Mars–juli 1942

13  Veien til Stalingrad August 1942

14  September-slagene

15  Stalingrad-akademiet Høsten 1942

16  Oktober-slagene

17  Tidevannet snur November 1942

Del 3

Gjenerobring av okkuperte områder 1943

18  Etter slaget Januar 1943

19  Gjenerobring av fedrelandet Tidlig på våren 1943

20  Slaget om Kursk Juli 1943

Del 4

Fra Dnepr til Wisła 1944

21  Berditsjevs drapsmarker Januar 1944

22  Gjennom Ukraina til Odessa Mars og april 1944

23  Operasjon Bagration Juni og juli 1944

24  Treblinka Juli 1944

Del 5

Blant naziverdenens ruiner 1945

25  Warszawa og Łód´z Januar 1945

26  Inn i fascistudyrets hule Januar 1945 Poznan og Schwerin

27  Slaget om Berlin April og mai 1945

ETTERORD

Seierens løgner

Takk

Bibliografi

Forkortelser

Kilder

Register

KART

Gomel og Sentralfronten August 1941

I Donbass-regionen Januar–mars 1942

Stalingrad Høst og vinter 1942

Slaget om Kursk Juli 1943

Forord

Vasilij Grossmans plass i verdenslitteraturen er sikret av hans mesterverk Liv og skjebne, en av det 20. århundres mest betydelige russiske romaner. Enkelte kritikere setter den til og med høyere enn Pasternaks Doktor Zhivago eller Solsjenitsyns romaner.

Denne boken er basert på hans notisbøker fra krigen, men også en del essayer, som alle befinner seg i det russiske statsarkivet for litteratur og kunst (RGALI). Vi har dessuten inkludert noen brev som er i hans datters og stesønns eie. Notisbøkene viser en god del av det råmaterialet som han samlet for sine romaner, og også for sine artikler. Grossman var spesialkorrespondent for Den røde hærs avis Krasnaja Zvezda, eller Røde stjerne, og viste seg å være det mest klarsynte og oppriktige øyenvitnet i Sovjets frontlinjer mellom 1941 og 1945. Han tilbrakte over 1000 dager ved fronten – nesten tre av krigens fire år. Hans skarpe iakttagelser og hans menneskelige forståelse er et uvurderlig forbilde for enhver forfatter og historiker.

Vasilij Grossman ble født i den ukrainske byen Berditsjev 12. desember 1905. Berditsjev hadde en av de største jødiske befolkningene i Sentral-Europa, og Grossmans familie var en del av den velutdannede elite. Vasilij hadde fått navnet Iosif, men i likhet med mange assimilerte familier russifiserte familien Grossman navnene sine. Faren, født Solomon Iosifovitsj, hadde endret navnet sitt til Semjon Osipovitsj.

Grossmans foreldre ble skilt, og som ung gutt bodde han før den første verdenskrigen i to år sammen med moren i Sveits. I 1918, like etter revolusjonen, var han i Berditsjev. Ukraina og det rike landbruket der ble først ødelagt av feltmarskalk von Eichborn, som ribbet landområdene.¹ Deretter, etter hvert som tyske armeer trakk seg tilbake i november da revolusjonen brøt ut hjemme, begynte den russiske borgerkrigen for alvor med kamper mellom de hvite og de røde armeer, mens ukrainske nasjonalister og anarkister gjorde motstand mot begge sider. Hvite og nasjonalister, og i enkelte tilfeller rødegardister, gav luft for blindt raseri med pogromer over hele Ukraina. Noen sier at rundt 150 000 jøder, rundt en tredjedel av den jødiske befolkningen, ble drept under borgerkrigen. Hungersnød fulgte mellom 1920 og 1922, med hundretusener døde bare i Ukraina.

Grossman drog til Moskva-universitetet i 1923, der han studerte kjemi. Selv på dette tidlige stadiet tilkjennegav den umilitære Grossman en fascinasjon for hæren. «Ved første øyekast var far fra topp til tå sivilist,» sa hans eneste barn, Jekaterina Korotkova-Grossman. «Dette så man umiddelbart av den lutende holdningen og måten han brukte briller på. Og han var så klønete med hendene. [Likevel] kom hans interesse for det militære for første gang til syne mens han ennå var student. Han skrev i et brev at hvis han ikke ble innkalt, ville han melde seg frivillig.»

I 1928, da han var bare 22 år og fremdeles student, giftet han seg med ungdomskjæresten i Kijev, Anna Petrovna Matsuk, kjent som Galja. Dette forholdet resulterte i en datter i januar 1930. De kalte henne Jekaterina, eller Katja, etter Grossmans mor.

I 1932, ti år etter borgerkrigen, ble over syv millioner drept av en enda verre menneskeskapt hungersnød, frembrakt av Stalins kampanje mot kulakkene og tvangskollektiviseringen av landbruket.² Foreldre som ble gale av sult, spiste sine egne barn. Det var eksempel på det Osip Mandelsjtam i et minneverdig dikt beskrev som «ulvehundens århundre». Om Grossman ikke selv var vitne til hungersnødens verste redsler, hørte han iallfall om dem, og han så resultatene når skjelettskikkelser tigget langs jernbanelinjene i håp om å få slengt til seg en skalk av en gavmild reisende. Senere beskrev han denne ukrainske hungersnøden i sin siste roman, Alt flyter, og tar med henrettelsen av en kvinne som er anklaget for å ha spist sine to barn.

Konsekvensen av Stalins grusomme behandling av regionen, slik Grossman selv skulle komme til å oppdage, skulle bli den omfattende ukrainske velkomsten som tyske tropper ble hilst med et tiår senere. Det blir sagt at stalinistiske agenter spredde ryktet om at jødene hadde skyld i hungersnøden. Dette kan godt ha vært en faktor senere i ukrainernes entusiastiske bistand til tyskerne i deres jødemassakrer.

Grossmans ekteskap ble stadig forstyrret av hans opphold i Moskva, og varte ikke lenge. Galja hadde latt datteren bli igjen hos hans mor, fordi Kijev var utgangspunktet for hungersnøden, og barnet hadde langt større sjanser for å overleve i Berditsjev. I løpet av årene som fulgte, drog Katja ofte tilbake for å være hos Grossmans mor.

Grossman var langt mer interessert i å skrive enn i realfagsstudiene, men han trengte en jobb. Da han omsider ble uteksaminert, drog han i 1930 for å arbeide som gruveingeniør i Stalino (nå Donetsk) i Øst-Ukraina. Donbass, dette området som er omgitt av en skarp sving i nedre Don og Donets, ble et distrikt som han skulle komme til å møte igjen under krigen, slik notisbøkene hans viser. I 1932 utnyttet Grossman en feildiagnostisert kronisk tuberkulose til å komme seg ut av Stalino og tilbake til Moskva. Der publiserte han sin første roman, Glück auf!, som foregikk i en kullgruve. Den ble fulgt av Stepan Koltsjugin. Selv om begge romanene fulgte tidens stalinistiske diktater, var skikkelsene fullstendig overbevisende. En novelle, «I byen Berditsjev», som ble publisert i april 1934, innbrakte ros fra Mikhail Bulgakov.³ Maksim Gorkij, sovjetlitteraturens grand old man, støttet den unge forfatterens arbeider, selv om han var mistenksom til Grossmans manglende tilslutning til den sosialistiske realismen.⁴ Det var aldri sannsynlig at Grossman, hvis litterære helter var Tsjekhov og Tolstoj, skulle bli noen stalinistisk etterplaprer, selv om han i utgangspunktet var overbevist om at bare sovjetkommunismen kunne motstå fascismen og antisemittismen.

I mars 1933 ble Grossmans slektning og lojale støttespiller Nadesjda Almaz arrestert for trotskisme. Grossman ble forhørt av det hemmelige politiet OGPU (som ble NKVD året etter). Både Almaz og Grossman hadde vært i kontakt med forfatteren Viktor Serge⁵, som snart, i 1936, skulle bli landsforvist, og som i Paris ble en av de mest frittalende kritikere av Stalin på venstresiden. Slektningene var ekstremt heldige. Nadja Almaz ble forvist, og ble deretter dømt til et kort opphold i en arbeidsleir som holdt henne unna den store terroren mot slutten av tiåret. Grossman ble ikke berørt. Deres skjebne ville blitt svært annerledes hvis forhørene hadde funnet sted tre–fire år senere.

Livet for en forfatter, særlig en som var så sannhetskjær og politisk naiv som Grossman, ble ikke lett i de følgende årene. Det var et mirakel at han overlevde utrenskningene, noe Ilja Ehrenburg beskrev som et lotterispill.⁶ Ehrenburg var fullt klar over Grossmans frittalende og umiddelbare vesen. «Han var en svært snill og hengiven venn,» skrev han, «men kunne flirende si til en kvinne i 50-årene: ‘Du er sannelig blitt mye eldre i det siste.’ Jeg kjente dette trekket hos ham, og ble ikke fornærmet når han plutselig kunne si: ‘Du har av en eller annen grunn begynt å skrive så dårlig.’»

I 1935, da ekteskapet med Galja hadde vært over i flere år, innledet Grossman et forhold til Olga Mikhailovna Guber, en svær kvinne som var fem år eldre enn han. I likhet med Galja var Ljusja, som han kalte henne, ukrainsk. Boris Guber, hennes mann og også forfatter, ble klar over at hans kone forgudet Grossman, og gjorde ingen forsøk på å hindre utviklingen. Guber, russer av tysk herkomst og av en fremstående familie, ble arrestert og henrettet i 1937 under den vanvittige jezjovsjtsjina, som utrenskningene ble kalt.⁷

Samme år ble Grossman medlem av Forfatterforbundet, et offisielt tegn på anerkjennelse som gav mange fordeler. Men i februar ble Olga Mikhailovna arrestert, rett og slett fordi hun hadde vært gift med Guber. Grossman skyndte seg å overbevise myndighetene om at hun nå var hans kone, selv om hun hadde beholdt navnet Guber. Han adopterte også Gubers to sønner for å redde dem fra å bli sendt til en leir for foreldreløse barn av «folkets fiender». Grossman ble selv forhørt i Lubjanka 25. februar 1938. Selv om han var politisk naiv, viste Grossman seg å være uhyre dyktig til å distansere seg fra Guber uten å forråde noen andre. Han tok også en stor risiko ved å skrive til Nikolaj Jezjov selv, sjefen for NKVD, og siterte modig Stalin, uten noen sammenheng, som årsak til at hans kone ikke burde ha del i noen skyld på grunn av sin tidligere ektemann. Olga Mikhailovna ble også reddet av sin tidligere manns tapperhet, for han blandet henne ikke inn, selv om han nesten sikkert ble forsøkt presset til å gjøre det under brutale forhør.

Det var en tid med dyptgående moralske ydmykelser. Grossman var like hjelpeløs som resten av befolkningen. Han hadde praktisk talt ikke noe annet alternativ enn å undertegne da han ble forelagt en støtteerklæring for skueprosessene mot gamle bolsjeviker og andre som ble anklaget for «trotskist-fascistisk» forræderi. Men han glemte aldri skrekken fra denne tiden, og gjenskapte den med sterk virkning i mange viktige avsnitt i Liv og skjebne.

Den verste terroren lot til å være over så snart Stalin inngikk pakten med Hitler i 1939. Grossmann kunne tilbringe denne sommeren på Forfatterforbundets feriested ved Svartehavet med sin kone og de to adopterte stesønnene. De hadde en tilsvarende ferie i mai 1941, men Grossman reiste tilbake til Moskva en måned senere og var der da Wehrmacht invaderte Sovjetunionen 22. juni 1941. I likhet med de fleste forfattere meldte Grossman seg øyeblikkelig frivillig til Den røde hær, skjønt han, til tross for at han var bare 35 år, var fullstendig uskikket til krig.

De neste ukene ble traumatiske for Grossman, ikke bare på grunn av de knusende tyske seirene, men også av personlige årsaker. Han bodde i Moskva sammen med sin annen kone i en liten leilighet, og av plasshensyn frarådet hun at han bad moren om å forlate Berditsjev og søke tilflukt hos dem i Moskva. En uke senere, da Grossman innså graden av fare, var det for sent for moren å komme seg unna. I alle tilfeller var den viktigste faktoren at hun nektet å reise fra en niese som ikke kunne klare seg selv. Grossman, som ikke klarte å komme seg på et tog for å få henne med seg, bebreidet seg selv resten av sitt liv. I Liv og skjebne er den moralsk forpinte fysikeren Viktor Sjtrum skyldig i akkurat dette.

Notisbøkene begynner 5. august 1941, da Grossman blir sendt til fronten av general David Ortenberg, redaktøren av Krasnaja Zvezda. Selv om det var den offisielle avisen til Den røde hær, leste sivilister den ivrigere under krigen enn de leste Izvestija. Stalin insisterte på å granske hver side før den var trykt, noe som inspirerte Grossmans kollega Ehrenburg til en privat spøk om at Sovjets diktator var hans mest hengivne leser.

Ortenberg var bekymret for at Grossman ikke ville overleve det harde livet ved fronten, og fant yngre og mer erfarne folk til å dra sammen med ham. Grossman snakket spøkefullt om sin udugelighet og mangel på militær opplæring, men det varte ikke lenge før den bebrillede forfatteren til alles store forbauselse gikk dramatisk ned i vekt, ble herdet og vant over kameratene i pistolskyting.

Passfoto av Vasilij Grossmans mor.

«Jeg skal fortelle deg om meg selv,» skrev han til faren i februar 1942. «Jeg har vært nesten konstant på farten i de siste to månedene. Det er dager da man ser mer enn på ti år i fredstid. Nå er jeg blitt tynn. Jeg veide meg i banja, og det viste seg at jeg veier bare 74 kg, og husker du den forferdelige vekten jeg hadde for et år siden – 91? Hjertet mitt er mye bedre … Jeg er blitt en erfaren frontovik: Jeg kan øyeblikkelig av lyden si hva som skjer og hvor.»

Grossman studerte alt militært: taktikk, utstyr, våpenbruk – og militærslang, noe som særlig fascinerte ham. Han arbeidet så intenst med notatene og artiklene sine at han hadde liten tid til noe annet. «Krig og fred var den eneste boken jeg leste i løpet av hele krigen,» skrev han senere, «men den leste jeg to ganger.»

Fremfor alt viste Grossman en usedvanlig tapperhet ved fronten, mens de fleste korrespondentene holdt seg rundt hovedkvarterene. Grossman, som så opplagt var et jødisk medlem av Moskvas intelligentsia, klarte å vinne tilliten til de menige soldatene i Den røde hær. Det var en bemerkelsesverdig prestasjon. I Stalingrad ble han kjent med Tsjekhov, den fremste skarpskytteren i 62. armé, og fikk lov til å bli med til skjulestedet hans og se på at han skjøt den ene tyskeren etter den andre.

I motsetning til de fleste sovjetiske journalister, som var ivrige etter å komme med politisk korrekte klisjeer, var Grossman sjeldent tålmodig i sin intervjuteknikk. Slik han senere forklarte, satte han sin lit til «å snakke med soldater som er trukket tilbake for å få et lite pusterom. Soldaten sier da alt det han har i tankene. Man behøver ikke engang å stille spørsmål». I høyere grad enn nesten alle andre kan soldaten fort oppdage det egoistiske, det svikefulle og det falske. Grossman var meningsløst ærlig, ofte altfor ærlig for sitt eget beste, og soldater respekterte dette. «Jeg liker mennesker,» skrev han, «jeg liker å studere livet. Av og til får en soldat meg til å holde meg på matta. Nå kjenner jeg militærlivet ut og inn, men i begynnelsen var det svært vanskelig.»

Grossman var ingen kjølig betrakter. Styrken i hans beskrivelser kom fra hans egne følelsesmessige reaksjoner på katastrofene i 1941. Senere skrev han om «den gjennomgripende, skarpe frykten for truende tap og den tragiske erkjennelsen av at en mors, en hustrus og et barns skjebne var uløselig knyttet til skjebnen til de omringede regimentene og styrkene som var på tilbaketog. Hvordan kan man glemme fronten i disse dagene – Gomel og Tsjernigov som døde i flammer, det dødsdømte Kijev, vogner på retrett og giftiggrønne raketter over tause skoger og elver?» Sammen med kameratene var Grossman til stede ved ødeleggelsen av Gomel, så måtte de flykte sørover da general Guderians 2. pansergruppe dreide rundt i den omfattende omringningsprosessen for å avskjære Kijev. De tyske troppene tok over 600 000 til fange i den mest knusende seieren man noen gang hadde sett.

Tidlig denne oktobermåneden ble Grossman tilknyttet hovedkvarteret til general Petrovs 50. armé. Hans beskrivelser av denne generalen, som slo sine underordnede og så vidt snudde seg fra teen og bringebærsyltetøyet for å undertegne dødsdommer, synes å være en fryktelig satire over Den røde hær, men de er fortvilt presise. Grossmans ubehagelige ærlighet var farlig. Hvis det hemmelige politiet NKVD hadde lest disse notisbøkene, ville han ha forsvunnet inn i GULag. Grossman var ikke medlem av kommunistpartiet, og dette gjorde hans stilling enda mer usikker.

Grossman ble enda en gang nesten omringet av Guderians panserstyrker da de hastet mot byen Orjol og deretter omsluttet Brjansk-fronten. Hans beskrivelse av flukten deres er den mest gripende beretningen som har overlevd om disse hendelsene. Grossman og hans kamerater kom utslitte tilbake til Moskva, og den sønderskutte «Emka»-bilen deres var bevis på farene de hadde vært utsatt for, men Ortenberg beordret dem rett tilbake til fronten. Da de denne kvelden var på jakt etter et militært hovedkvarter, var det så vidt de ikke kjørte rett i armene på tyskerne. Grossmans skjebne ville da vært avgjort, fordi han var jøde.

Denne vinteren 1941, etter at tyskerne ble stoppet utenfor Moskva, dekket Grossman kampene lenger sør på den østlige kanten av Ukraina, og i nærheten av Donbass, som han kjente fra førkrigsårene. Han begynte å forberede sin store roman om det første året av krigen, som ble utgitt tidlig på sommeren 1942 som avsnitt i Krasnaja Zvezda. Den ble hilst som den eneste sanne beretningen av frontoviki, som soldatene i frontlinjene ble kjent som, og Grossmans berømmelse strakte seg over hele Sovjetunionen, langt videre enn respekten han nøt i litterære kretser.

I august, da den tyske 6. armé nærmet seg Stalingrad, ble Grossman beordret til den truede byen. Han skulle bli journalisten med lengst tjeneste i den befestede byen. Ortenberg, som han hadde et vanskelig forhold til, erkjente Grossmans usedvanlige talenter. «Alle korrespondentene ved Stalingrad-fronten ble forbløffet da Grossman fikk divisjonskommandøren, general Gurtjev, en taus og reservert sibirer, til å snakke med ham i seks timer uten opphold, til å fortelle ham alt han ville vite på et av de verste tidspunktene [av kampen]. Jeg vet at det at Grossman aldri skrev ned noe mens intervjuene pågikk, hjalp ham til å vinne folks tillit. Han skrev alt sammen ned siden, etter at han kom tilbake til kommandoposten eller til korrespondentenes izba. Alle gikk og la seg, men den like trette Grossman skrev alt omhyggelig ned i notisboken. Jeg visste om det, og jeg hadde sett notisboken da jeg kom til Stalingrad. Jeg måtte til og med minne ham på det strenge forbudet mot å skrive dagbøker, og bad ham om aldri å skrive noen såkalte hemmelige opplyninger der. Men det var ikke før [etter hans] død at jeg fikk sjansen til å lese innholdet i dem. Disse notatene er usedvanlig uttrykksfulle. Karakteristiske trekk ved livet i krig er sett i bare én setning, som på et fotopapir mens det fremkalles. I notisbøkene hans finner man den rene, usminkede sannhet.» Det var ved Stalingrad at Grossman perfeksjonerte sine evner til beskrivelser: «… den vanlige lukten ved fronten – en blanding av den i et likhus og i en smie.»

For Grossman var slaget om Stalingrad utvilsomt en av de viktigste erfaringer i hans liv. I Liv og skjebne er Volga mer enn en symbolsk tråd for boken, den er Russlands hovedpulsåre som pumper blodet sitt til offeret i Stalingrad. Grossman hadde, i likhet med mange av sine samtidige idealister, en brennende tro på at Den røde hærs heltemot ved Stalingrad ikke bare kom til å vinne krigen. Det ville endre Sovjet-samfunnet for alltid. Så snart nazismen var blitt beseiret av et sterkt sammensveiset folk, trodde de at NKVD, utrenskningene, skinnrettssaker og GULag kunne bli overlatt til historien. Offiserer og soldater ved fronten, med den dømtes frihet til å si hva de ville, kritiserte åpenlyst den katastrofale kollektiviseringen av gårdsbruk, arrogansen i nomenklaturaen og den åpenbare uærligheten i Sovjet-propagandaen. Grossman beskrev senere dette i Liv og skjebne gjennom reaksjonen til en kommissær som het Krymov. «Helt siden Krymov kom til Stalingrad hadde han hatt en merkelig følelse. Noen ganger var det som om han var i et kongedømme hvor Partiet ikke lenger eksisterte; andre ganger hadde han følelsen av å puste inn luften av revolusjonens første tid.» Noen av disse optimistiske tankene og forhåpningene later til å ha vært inspirert av en hviskekampanje som Sovjet-myndighetene satte i gang, men så snart man så slutten på krigen, begynte Stalin å stramme til skruene igjen.

Den sovjetiske diktatoren, som hadde stor interesse for litteratur, later ikke til å ha likt Grossman. Ilja Ehrenburg mente at Stalin mistenkte Grossman for å ha for stor beundring for Lenins internasjonalisme (en feil som lå nær den forbrytelsen det var å være trotskist). Men det er langt mer sannsynlig at Stalins motvilje skyldtes det faktum at Grossman aldri bukket og skrapte for tyrannens personlighetskult. Stalin var mistenkelig fraværende i Grossmans journalistiske arbeider, og hans eneste tilstedeværelse i Grossmans skjønnlitterære produksjon, skrevet etter tyrannens død, består av en sen telefonoppringning til Viktor Sjtrum i Liv og skjebne. Dette utgjør et av de uhyggeligste og mest minneverdige avsnitt i en hvilken som helst roman. Det er en scene som godt kan ha vært inspirert av en lignende oppringning til Ehrenburg om natten fra herren til Kreml i april 1941.

I januar 1943 ble Grossman beordret til å forlate Stalingrad. Ortenberg hadde bedt Konstantin Simonov dekke den dramatiske slutten på krigen i hans sted. Den unge, pene Simonov var en stor helt i Den røde hærs øyne, og ble nesten forgudet som forfatter av diktet «Vent på meg».⁸ Dette diktet var blitt skrevet i 1941, like etter krigsutbruddet, da han måtte reise fra sin store kjærlighet, skuespillerinnen Valentina Serova. Sangen og diktet ble hellig for mange av soldatene i Den røde hær med sin kjerneidé at bare kjærligheten fra en trofast forlovede eller hustru kunne holde en soldat i live. Mange av dem hadde et håndskrevet eksemplar av det brettet sammen i brystlommen som en talisman.

Grossman, som hadde vært i Stalingrad mye lenger enn noen annen korrespondent, følte seg sviktet av denne avgjørelsen. Ortenberg sendte ham nesten 300 km sør for Stalingrad ned til Kalmykia, som nettopp var frigitt fra tysk okkupasjon. Dette gav faktisk Grossman anledning til å studere regionen før Lavrentij Berias bataljoner av NKVDs sikkerhetspoliti flyttet inn for å hevne seg over den ikke helt lojale befolkningen med omfattende deportasjoner. Hans notater om den tyske okkupasjonen og om grader av kollaborasjon med fienden er slående, og også glimrende avsløringer av de kompromisser og fristelser som sivilbefolkningen ble utsatt for når de var innblandet i en internasjonal borgerkrig.

Senere samme år var han til stede under kampen om Kursk, historiens største stridsvognsslag, som gjorde slutt på Wehrmachts mulighet til å sette i gang med noen ny offensiv før i Ardennene i desember 1944. I januar 1944, da Grossman var tilknyttet Den røde hær under fremmarsjen vestover mot Ukraina, nådde han omsider frem til Berditsjev. Der ble all hans frykt for moren og andre slektninger bekreftet. De var blitt drept i en av de første jødemassakrene, den største like før massedrapene ved ravinen i Babij Jar utenfor Kijev. Nedslaktingen av jødene i den byen han hadde vokst opp i, gav ham store selvbebreidelser fordi han ikke hadde evnet å redde moren i 1941. Enda et sjokk var det å oppdage rollen deres ukrainske naboer hadde spilt i forfølgelsen. Grossman var fast bestemt på å oppdage så mye han kunne om Holocaust, et emne Sovjet-myndighetene prøvde å undertrykke. Den stalinistiske linjen var at jøder aldri skulle anses som spesielle ofre. Forbrytelsene som ble begått mot dem, skulle betraktes utelukkende som forbrytelser begått mot Sovjetunionen.

Like etter at de Den røde hær nådde polsk territorium, ble Grossman en av de første korrespondentene som kom inn i dødsleiren Majdanek i nærheten av Lublin, og deretter besøkte han utryddelsesleiren Treblinka nordøst for Warszawa. Hans essay «Treblinkahelvetet» er noe av det viktigste innen Holocaust-litteraturen, og ble sitert ved rettssaken i Nürnberg.

Til fremrykkingen mot Berlin i 1945 ordnet Grossman med enda en tilknytning til 8. gardearmé, den tidligere 62. armé med berømmelse fra Stalingrad, og igjen tilbrakte han tiden i selskap med armeens kommandant, general Tsjujkov. Grossmans smertelige oppriktighet sørget for at han registrerte like mange av Den røde hærs forbrytelser som dens heltegjerninger, fremfor alt massevoldtektene av tyske kvinner. Hans beskrivelser av plyndringen av Schwerin er noe av det sterkeste og mest gripende av alle øyenvitneskildringer. Likeledes fortjener hans notisbøker fra Berlin, da han var der for å dekke kampene i byen og den endelige seieren, så mange lesere som mulig. Det faktum at Grossman hadde sett mer av krigen enn nesten noen annen, er av uvurderlig verdi. «Jeg tror at de som ikke har tatt inn over seg all bitterheten fra sommeren 1941, aldri helt ut vil oppleve gleden over vår seier,» skrev han. Dette var ikke skryt. Det var den enkle sannhet.

Disse sidene fra notisbøkene hans, sammen med noen artikler og utdrag fra brev, viser ikke bare en stor forfatters råmateriale. De representerer langt den beste beretningen fra noe øyenvitne om den fryktelige Østfronten, kanskje de fineste beskrivelser overhodet av det Grossman selv kalte «krigens brutale sannhet».

En side fra en av Grossmans mange notatbøker.

1 Feltmarskalk Hermann von Eichborn (1848–1918). I kjølvannet av tyskernes harde betingelser i Brest/Litovsk-traktaten var det Eichborns oppgave å lede plyndringen av Ukraina for å fø tyske byer som sultet på grunn av den britiske blokaden. Ukrainerne hatet naturligvis denne politikken, og Eichborn ble drept i juli.

2 De siste overslagene over antallet sultofre mellom 1930 og 1933 varierer mellom 7,2 og 10,8 millioner.

3 Bulgakov, Mikhail Afanasjevitsj (1891–1940), forfatteren av romanen Bélaja Gvárdija (1924, Den hvite garde) som han dramatiserte for Moskva Kunstnerteater som «Dni Turbinykh» (1926, «Turbin-familiens dager»). Utrolig nok viste det seg at denne menneskelige skildringen av tsaristoffiserer og intellektuelle ble Stalins yndlingsstykke. Bulgakovs mesterverk Master i Margarita, var ferdig redigert, men ennå ikke utgitt da han døde i 1940.

4 Gorkij, Maksim, psevdonym for Aleksej Maksimovitsj Pesjkov (1868–1936), dramatiker og romanforfatter. Gorkij hadde støttet revolusjonen og vært venn av Lenin, men bolsjevikenes diktatoriske holdning skremte ham, og han drog til VestEuropa i 1921. Stalin brukte smiger og fordekte metoder for å få ham tilbake til Sovjetunionen, dit han kom i 1928 og ble hyllet. Byen Nisjnij Novgorod ble kalt Gorkij til ære for ham. Til gjengjeld ble Gorkij et redskap for regimet, og støttet den sosialistiske realismens doktrine i oktober 1932. Han var sovjetlitteraturens store mann til sin død i 1936.

5 Victor Serge (1890–1947), psevdonym for Viktor Kibaltsjitsj. Han ble født i Belgia, og var sønn av en offiser i keisergarden som ble revolusjonær, og en belgisk mor. Serge var anarkist i Frankrike og en sosialistisk frihetskjemper som drog til Russland i 1918 for å slutte seg til revolusjonen, men som ble skremt av bolsjevikenes diktatur. Han er best kjent for sin enestående selvbiografi Mémoirs d’un révolutionaire (1945) og romanene Menn i fengsel, Vår makts fødsel og Kamerat Tulajevs sak.

6 Ilja Grigorievitsj Ehrenburg (1891–1967), forfatter, dikter og offentlig skikkelse, skrev for Krasnaja Zvezda under krigen. Senere arbeidet han sammen med Grossman i den jødiske anti-fascistkomiteen og Svarteboka om overgrepene mot jødene, som de sovjetiske myndigheter forbød like etter krigen. Ehrenburg hadde en mye bedre evne til å overleve stalinistpolitikkens farer.

7 Dette navnet stammet fra sjefen for NKDV på den tiden, Nikolaj Ivanovitsj Jezjov (1895–1939), kjent som «Dvergen», fordi han var så kortvokst og led av en benskade. Jesjov overtok NKVD etter Genrikh Jagoda (1891–1938), etter ordre fra Stalin. I likhet med sin forgjenger Jagoda ble han anklaget for forræderi og henrettet.

8 Simonov, Konstantin (Kyrill Mikhailovitsj) (1915–1979), dikter, dramatiker, forfatter og korrespondent for Krasnaja Zvezda. Simonov skrev senere sin roman i Hemingway-stil om slaget om Stalingrad med tittelen Dager og netter, utgitt i 1944. Selv om Simonov var fysisk modig, manglet han, slik Grossman sa det, moralsk mot.

Oversetternes kommentarer¹

Enhver oversettelse fra russisk som skal være leselig på engelsk, krever en viss sammentrekning av originalen gjennom utelatelse av overflødige ord og gjentagelser. Dette gjelder i særlig grad de byråkratiske høytideligheter i russisk militærspråk, men vi har gitt en praktisk talt bokstavtro oversettelse for å formidle tonen i de tilfellene der Grossman selv tydelig moret seg over den originale formuleringen. Visse uttrykk fra Den røde hær, som «tankister» og «artillerister», er også blitt stående i sin opprinnelige form. De russiske ordene og initialer som vi ikke har oversatt, finnes i ordlisten.

Når Den røde hær snakket om fienden, pleide de å si «han», ikke «de». Siden dette på enkelte steder kan virke svært forvirrende, har vi unngått bokstavtro oversettelse og erstattet med «dem» eller «tyskerne».

Vi har gjengitt detaljer om de fleste personer som er nevnt i teksten, men det har ikke vært mulig å skaffe opplysninger om Grossmans kolleger i Krasnaja Zvezda, siden personalarkivene stadig er lukket fordi avisen fremdeles er en militær avdeling.

Det er svært vanskelig å finne den riktige balansen mellom inngripen for å få bedre forståelse og respekt for den originale nedskrivningen, særlig når det gjelder noen av de fragmenterte notatene. Vi har forsøkt å legge alle forklaringene til de tilhørende avsnittene og til fotnotene, men av og til er ord blitt lagt til i hakeparenteser for å hjelpe på forståelsen.

Den norske utgaven er oversatt fra engelsk, men sitatene fra Grossmans dagbøker er dessuten kontrollert mot den russiske originalteksten.

1 Antony Beevors og Luba Vinogradovas oversettelse fra russisk. O.a.

Ordliste

Front – skrevet med stor forbokstav, refererer til den sovjetiske ekvivalenten til en armégruppe, for eksempel Sentralfronten, Vestfronten eller Stalingrad-fronten. En Front ble ledet av en generaloberst eller marskalk senere i krigen, og bestod som regel av mellom fire og åtte armeer.

Frontoviki – Den røde hærs uttrykk for soldater med virkelig erfaring i å kjempe i frontlinjene.

GLAVPUR – (Glavnoje Polititsjeskoje Upravlenije Rabotsje-Krestjanskoj Krasnoj Armii) var Den røde hærs viktigste politiske avdeling, under den store patriotiske krig for det meste styrt av Aleksandr Sjtsjerbakov. Det var en organisasjon innenfor kommunistpartiet som kontrollerte de politiske offiserene og de politiske avdelingene – kommissærsystemet som først ble satt i verk under den russiske borgerkrigen for å holde øye med kommandanter, hvorav mange hadde vært offiserer hos tsaren, og sørge for at de ikke stod i hemmelig ledtog med De hvite. Kommissærer eller politiske offiserer og instruktører var ikke en del av NKVD, men samarbeidet med dem i tilfeller av mistanke om opprørskhet.

Gullstjerne – et populært uttrykk for medaljen Helt av Sovjetunionen.

Helt av Sovjetunionen – Sovjetunionens høyeste utmerkelse for tapperhet og fremragende tjeneste bestod av en gullstripe med rødt bånd som det hang en gullstjerne fra.

Izba – landsens hus eller hytte, som vanligvis består av ett eller to rom. Vindusrammene er ofte dekorert med vakre utskjæringer.

Komsomol – akronym for den kommunistiske ungdomsbevegelsen. Medlemskap strakk seg til rundt 20-årsalderen, så det var mange aktive Komsomol-celler innenfor Den røde hær. Barn meldte seg inn i Ungpionerene.

Muzjik – arketypisk russisk bonde.

NKVD – Narodnyji Kommissariat Vnutrennykh Del (Folkekommissariatet for indre anliggender) er en direkte avlegger av Tsjekaen og det hemmelige politiet OGPU.

NKVDs spesielle avdelinger – var tilknyttet formasjoner i Den røde hær for kontraspionasje, som på stalinistspråk betydde å lete like mye etter forræderi innenfor som spionasje utenfor. Deres rolle var også å utforske tilfeller av feighet så vel som «ekstraordinære hendelser» – alt som kunne vurderes som antisovjetisk – og sørge for eksekusjonspelotonger når det var nødvendig. De spesielle avdelingene ble erstattet våren 1943 med SMERSj, Stalins akronym for smert sjpionam, eller død over spioner.

OBKOM – akronym for Oblast (eller den regionale) partikomité.

politruks – politiske offiserer eller politiske instruktører – se GLAVPUR.

RAIKOM – akronym for lokal partikomité.

Stavka – generalstaben, et navn fra tsaristkommandoen i den første verdenskrigen som Stalin blåste nytt liv i. Han var selvfølgelig øverstkommanderende.

Usjanka – typisk russisk skinnlue med øreklaffer knyttet på toppen av hodet.

Valenki – store snøstøvler av filt.

Vasilij Grossman i sin uniform.

Del 1

Invasjonssjokket

1941

KAPITTEL I

Ilddåp

August 1941

Hitlers invasjon av Sovjetunionen begynte i de tidlige morgentimene 22. juni 1941. Stalin, som nektet å tro at han kunne bli lurt, hadde avvist over 80 advarsler. Selv om Sovjet-diktatoren ikke falt sammen før senere, ble han så forvirret over å oppdage sannheten at kunngjøringen over radio midt på dagen ble gitt av hans utenriksminister, Vjatsjeslav Molotov, med uttrykksløs stemme. Befolkningen i Sovjetunionen viste seg å være mer robust enn sine ledere. De stod i kø for å melde seg som frivillige til kamp.

Vasilij Grossman, som bebrillet og overvektig støttet seg til en spaserstokk, ble nedtrykt da rekrutteringskontoret avviste ham. Han burde ikke blitt forbauset i betraktning av sin lite imponerende fysiske tilstand. Grossman var ikke mer enn 35 år, men likevel kalte småpikene i naboleiligheten ham «onkel».

I løpet av de neste ukene prøvde han å skaffe seg en hvilken som helst form for innsats med tilknytning til krigen. Imens gav Sovjetmyndighetene lite presis informasjon om hva som skjedde ved fronten. Ingenting ble sagt om de tyske styrkene, mer enn tre millioner mann, som splittet Den røde hær med panservognfremstøt før de omringet og tok tusener til fange. Bare navnene på byene som ble nevnt i offisielle meddelelser, avslørte hvor hurtig fienden rykket frem.

Grossman hadde utsatt presset på moren for å få henne til å forlate byen Berditsjev i Ukraina. Hans annen kone, Olga Mikhailovna Guber, fikk overbevist ham om at de ikke hadde plass til henne. Men før Grossman ble fullt ut klar over hva som skjedde, hadde den tyske 6. armé inntatt Berditsjev 7. juli. Fienden hadde rykket frem over 350 kilometer på bare litt over to uker. Det at Grossman ikke fikk reddet sin mor, kom til å plage ham resten av livet, selv etter at han oppdaget at hun hadde nektet å komme seg unna fordi det ikke var noen annen til å ta seg av en niese. Grossman var også ytterst bekymret for skjebnen til Jekaterina, eller Katja, datteren fra hans første ekteskap. Han visste ikke at hun var blitt sendt ut av Berditsjev for sommeren.

Sovjet-borgere lytter til Molotovs kunngjøring om den tyske invasjonen, 22. juni 1941.

Han var desperat etter å få komme til nytte for krigføringen. Han maste på Den røde hærs viktigste politiske avdeling, kjent ved akronymet GLAVPUR, selv om han ikke var medlem av kommunistpartiet. Hans fremtidige redaktør David Ortenberg, kommissær med generals rang, fortalte senere hvordan han kom til å arbeide for Krasnaja Zvezda, avisen til Sovjets væpnede styrker, som ble lest med langt større oppmerksomhet enn noen annen avis.¹

Jeg husker første gang Grossman dukket opp i redaksjonen. Dette var i slutten av juli. Jeg hadde stukket innom GLAVPUR og hørt at Vasilij Grossman hadde bedt dem om å bli sendt til fronten. Det eneste jeg visste om denne forfatteren, var at han hadde skrevet romanen Stepan Koltsjugin om Donbass.

«Vasilij Grossman?» sa jeg. «Jeg har aldri truffet ham, men jeg kjenner Stepan Koltsjugin. Vær så snill og send ham til Krasnaja Zvezda.»

«Ja, men han har aldri hatt militærtjeneste. Han kan ingenting om det. Vil han passe inn i Krasnaja Zvezda?»

«Det gjør ingenting,» sa jeg, og prøvde å overtale dem. «Han kjenner til folks sjel.»

Jeg lot dem ikke få fred før folkekommissæren hadde undertegnet ordren om å innskrive Vasilij Grossman i Den røde hær og beskikke ham til vår avis. Det var ett problem. Han ble gitt rang som menig soldat, eller, som Ilja Ehrenburg gjerne spøkte med både seg selv og Grossman, «uopplært menig soldat». Det var ikke mulig å gi ham offisers rang eller tittel av kommissær, fordi han ikke var medlem av Partiet. Det var like umulig å få ham til å gå i en menig soldats uniform, siden han da måtte bruke halvparten av tiden på å gjøre honnør til sine overordnede. Det eneste vi kunne gjøre, var å gi ham rang som kvartermester. Noen av våre skribenter, som Lev Slavin, Boris Lapin og til og med en stund Konstantin Simonov, var i samme situasjon. De grønne merkene deres gav dem en hel del problemer fordi de samme merkene ble brukt av saniteten, og de ble alltid forvekslet med dem. Men uansett undertegnet jeg 28. juli 1941 ordren: «Kvartermester av 2. rang Vasilij Grossman er utnevnt som spesiell korrespondent i Krasnaja Zvezda med en lønn på 1200 rubler i måneden.»

Dagen etter meldte Grossman seg i redaksjonen. Han sa at selv om denne utnevnelsen var uventet, var han glad for den. Han kom tilbake noen dager senere med fullt utstyr og i offisersuniform. [Tunikaen hans var krøllete, brillene gled stadig nedover nesen, og pistolen hang i det slappe beltet som en øks].

«Jeg er klar til å dra til fronten i dag,» sa han.

«I dag?» spurte jeg. «Men kan du avfyre den greia der?» Jeg pekte på pistolen som hang langs siden hans.

«Nei.»

«Og et gevær?»

«Nei, det kan jeg heller ikke.»

«Hvordan kan jeg da la deg dra til fronten? Der kan alt skje. Nei, du må bo i redaksjonen i et par uker.»

Oberst Ivan Khitrov, vår taktiske ekspert og tidligere offiser i hæren, ble Grossmans instruktør. Han tok ham med til en av Moskva-garnisonens skytebaner og lærte ham å skyte.

5. august lot Ortenberg Grossman dra av gårde til fronten. Han ordnet det slik at han fikk følge med Pavel Trojanovskij, en meget erfaren korrespondent, og en fotograf, Oleg Knorring. Grossman beskrev avreisen ganske detaljert:

Vi skal til Sentralfronten. Politisk offiser Trojanovskij, kamerareporter Knorring og jeg, stakkar, skal til Gomel. Trojanovskij, med det tynne, mørke ansiktet og den store nesen, har fått medalje «For innsats i kamp». Han har sett en masse, enda han er ikke gammel, faktisk ti år yngre enn jeg. Jeg trodde først at Trojanovskij var en virkelig soldat, en født kriger, men det viste seg at han hadde begynt sin journalistkarriere for ikke lenge siden som korrespondent for Pionerskaja Pravda [den kommunistiske ungdomsbevegelsens avis]. Det ble meg fortalt at Knorring er en dyktig fotograf. Han er høy, et år yngre enn jeg. Jeg er eldre enn de to andre, men i forhold til dem er jeg bare spedbarnet når det gjelder krigføring. De har en absolutt berettiget glede av å underholde meg med de skrekkhistorier som venter oss.

Vi drar med tog i morgen. Vi har 1. klasse hele veien til Brjansk, og derfra med det transportmiddel Gud sender i vår vei. Vi er blitt orientert av brigadekommissær Ortenberg før avreisen. Han fortalte at et angrep ville komme. Vårt første møte var i GLAVPUR. Ortenberg hadde en samtale med meg og fortalte meg omsider at han trodde jeg var forfatter av barnebøker. Dette var en stor overraskelse for meg, jeg hadde ingen anelse om at jeg hadde skrevet noen barnebøker. Da vi tok farvel, sa jeg til ham: «Adjø, kamerat Bojev.» Han brøt ut i latter: «Jeg er ikke Bojev, jeg er Ortenberg.» Nåja, så var vi kvitt. Jeg hadde tatt feil av ham og sjefen for informasjonsavdelingen i GLAVPUR.

Jeg har drukket i hele dag, slik en rekrutt bør. Pappa dukket opp og også Kugel, Vadja, Zjenja og Veronitsjka. Veronitsjka så på meg med et svært trist blikk, som om jeg var Gastello.² Jeg ble svært rørt. Hele familien sang sanger og hadde triste samtaler. Atmosfæren var melankolsk og fortettet. Jeg lå alene denne natten og tenkte. Jeg hadde mange ting, så vel som mennesker, å tenke på.

Dagen for avreisen er fin, det er varmt og det regner. Plutselig veksler det med sol og regn. Gater og fortau er våte. Av og til skinner det i dem, og av og til er de skifergrå. Luften er fylt av varm, kvelende fuktighet. En vakker pike, Marusja, er kommet for å se Trojanovskij av gårde. Hun arbeider i redaksjonen [i Krasnaja Zvezda], men hun er tydeligvis kommet på eget initiativ, ikke på grunn av påbud fra redaktøren. Knorring og jeg er taktfulle. Vi unngår å se i deres retning.

Så er vi tre [på vei bortover plattformen]. Jeg har så mange minner fra Brjansk-stasjonen. Det er den stasjonen jeg kom til da jeg første gang var i Moskva. Kanskje avreisen derfra i dag blir den siste. Vi drikker limonade og spiser vonde kaker i kafeteriaen.

Toget vårt ruller ut fra stasjonen. Alle stasjonsnavnene langs linjen er kjente. Jeg har reist forbi dem så mange ganger som student, på vei hjem til mamma, til Berditsjev, på ferie. For første gang på lenge kan jeg få tatt igjen litt søvn i denne «myke» kupeen, etter alle flyangrepene på Moskva.

[Etter at vi er kommet frem til] Brjansk tilbringer vi en natt på jernbanestasjonen. Hvert hjørne er fylt av soldater fra Den røde hær. Mange av dem er dårlig kledd, i filler. De har allerede vært «der». Abkhasere ser verst ut. Mange av dem er barføtt.

Vi må sitte oppe hele natten. Tyske fly viser seg over stasjonen, det summer på himmelen, og det er lyskastere alle steder. Vi skynder oss alle til et øde sted så langt som mulig vekk fra stasjonen. Heldigvis bomber ikke tyskerne oss her, de bare skremmer oss. Om morgenen hører vi på radio fra Moskva. Det er en pressekonferanse som blir gitt av Lozovskij [sjefen for det sovjetiske informasjonskontoret]. Lyden var dårlig, vi lyttet ivrig. Han benyttet seg som vanlig av en rekke ordspråk, men de fikk oss ikke til å bli lettere om hjertet.

Vi drar til godsstasjonen for å se etter et tog. De plasserer oss på et sanitetstog som skal til Unetsja [midtveis mellom Brjansk og Gomel]. Vi går om bord i toget, men så blir det plutselig panikk. Alle begynner å løpe og skyte. Det viser seg at et tysk fly skyter mot jernbanestasjonen med maskingevær. Jeg ble også innblandet i alt dette oppstyret.

Etter Unetsja reiste vi med et godstog. Været var vidunderlig, men mine reisefeller sa at dette ikke var bra, og jeg skjønte det selv. Det var svarte hull og kratere etter bomber overalt langs hele jernbanelinjen. Man kunne se trær som var brukket av eksplosjoner. Ute på markene var det tusener av bønder, menn og kvinner, som gravde antitankgrøfter.

Vi ser nervøst mot himmelen og bestemmer oss for i verste fall å hoppe av toget. Det gikk svært langsomt. Med det samme vi kom til Novozybkov, var det et flyangrep. En bombe falt ved plassen foran stasjonen. Dette toget kom ikke videre. Vi la oss på gresset, ventet og nøt varmen og gresset rundt oss, men vi holdt fremdeles øye med himmelen. Tenk om det plutselig skulle dukke opp et tysk [fly]?

Midt på natten kommer vi oss fort på bena. Et sanitetstog skal til Gomel. Vi får grepet tak i rekkverkene da toget allerede er i fart. Vi henger på stigtrinnene, banker på døren, og tigger dem om i det minste å la oss få komme inn på plattformen til godstoget. Plutselig ser en kvinne ut og roper: «Hopp øyeblikkelig ned! Det er forbudt å reise med sanitetstog!» Kvinnen er lege, hvis kall er å lindre folks lidelser. «Unnskyld, men toget er i full fart, hvordan skal vi kunne hoppe av?» Det er fem av oss som klamrer oss til rekkverkene, vi er alle offiserer, og det eneste vi ber om er å få lov til å stå på den tildekkede plattformen. Hun begynner å sparke oss med de store støvlene, taus og med usedvanlig styrke. Hun dunker på hendene våre med knyttneven, og prøver å få oss til å slippe taket i rekkverkene. Det ser stygt ut, hvis vi slipper taket, er det slutten. Heldigvis går det opp for oss at vi ikke er på en Moskva-trikk, og vi går over fra forsvar til angrep. Noen sekunder senere er den tildekkede plattformen vår, og hurpa med rang av lege skriker skremt og forsvinner i en fart. Dette er vår forsmak på kamp.

Vi kommer til Gomel. Toget stopper langt unna jernbanestasjonen, så vi hadde en smertefylt spasertur langs sporene i mørket. Man måtte åle seg under vogner for å krysse sporene. Jeg dunket hodet mot dem og snublet, og den fordømte kofferten min viste seg å være usedvanlig tung.

Omsider nådde vi stasjonsbygningen. Den var fullstendig ødelagt. Vi kom med utbrudd av «Å» og «Nei, å nei» ved synet av ruinene. En jernbanearbeider som gikk forbi, beroliget oss med å si at stasjonen var blitt revet like før invasjonen for at det skulle bygges en ny og bedre.

Gomel! Så trist det er i denne stille, grønne byen, i disse deilige, offentlige parkene, så triste de er de gamle menneskene som sitter på benkene og de søte jentene som går langs gatene. Barn leker i sandhaugene som er brakt hit for å slukke brannbomber … Hvert øyeblikk kan en diger sky dekke for solen, en storm kan piske opp sand og støv og virvle det rundt. Tyskerne er mindre enn 50 km unna.

Gomel ønsker oss velkommen med en advarsel om flyangrep. Lokalbefolkningen forteller at vanen her er å la alarmen gå når det ikke finnes noen tyske fly i nærheten, og tvert imot la «faren over»-signalet lyde så snart bombingen begynner.

Bombing av Gomel. En ku, hylende bomber, ild, kvinner … Den sterke lukten av parfyme – fra et apotek som ble truffet av bombene – dekket over stanken av brann, bare for et øyeblikk.

Bildet av den brennende Gomel i blikket til en såret ku.

Fargen på røyk. Typografene må sette avisen i lyset fra brennende bygninger.

Vi tilbringer natten sammen med en nybegynner av en journalist. Artiklene hans kommer ikke til å innlemmes som del av noen gyllen litteraturskatt. Jeg har sett dem i Frontavisen. De er komplett sludder, med historier som «Ivan Pupkin har drept fem tyskere med en skje».

Vi gikk for å treffe redaktøren, regimentskommissær Nosov, som lot oss vente i over to timer. Vi måtte sitte i en mørk korridor, og da vi omsider traff denne blåøyde skikkelsen og snakket med ham i et par minutter, skjønte jeg at denne kameraten ikke var spesielt glup, for å si det mildt, og at samtalen med ham ikke var verdt å vente på så mye som to minutter engang.

Hovedkvarteret til Sentralfronten var det første anløpsstedet for Grossman, Trojanovskij og Knorring. Sentralfronten under kommando av general Andrej Jeremenko ble opprettet i en fart som følge av sammenbruddet av Vestfronten i slutten av juni.³ Vestfrontens uheldige leder, general D.G. Pavlov, ble gjort til den store syndebukken for Stalins avvisning av krigsforberedelser. I karakteristisk staliniststil ble Pavlov, som ledet Sovjets stridsvognstyrker under den spanske borgerkrigen, anklaget for forræderi og henrettet.

Gomel og Sentralfronten i august 1941

Hovedkvarteret er rigget til i Paskevitsj-palasset. Der er det en vidunderlig park og en innsjø med svaner. Mengder av dype grøfter er gravd alle steder. Sjefen for politisk avdeling ved fronten, brigadekommissær Kozlov, tar imot oss. Han forteller at det militære råd er svært engstelige for nyhetene som kom i går. Tyskerne har tatt Roslavl og samlet en stor stridsvognstyrke der.⁴

Kommandanten deres er Guderian, forfatter av boken Achtung! Panzer!⁵

Vi bladde igjennom en rekke av Frontens aviser. Jeg støtte på følgende setning i en lederartikkel: «Den sterkt medtatte fienden fortsatte sin feige fremmarsj.»

Vi sover på gulvet i biblioteket til «Komintern-klubben», med støvlene på, og bruker gassmasker og felttasker som hodepute. Vi spiser middag i hovedkvarterets kantine. Den ligger i parken, i en fornøyelig mangefarget paviljong. De før oss godt, som om vi var på en dom otdykha [feriekoloni] fra før krigen. Det er rømme, kvark og til og med iskrem til dessert.

Grossman ble stadig mer forskrekket og desillusjonert etter hvert som han oppdaget Den røde hærs mangelfulle forberedelser. Til tross for den offisielle tausheten om saken begynte han å få mistanke om at den som hadde størst skyld i katastrofen, var Stalin selv.

Da krigen brøt ut, var en rekke overordnede kommandanter og generaler på ferie i Sotsji. Mange av panserenhetene var i ferd med å få nye motorer installert i stridsvognene, mange artillerienheter hadde ingen granater, mange luftvernenheter hadde ikke drivstoff. Da telefonene begynte å strømme inn fra frontlinjene til de høyere hovedkvarterene med rapporten om at krigen var i gang, fikk noen av dem følgende svar: «Ikke gi etter for provokasjon.» Dette vakte forbauselse i den mest forskrekkelige og mest alvorlige betydning av ordet.

Katastrofene langs hele fronten fra Svartehavet til Balkan var av stor personlig interesse for Grossman, slik et brev til faren 8. august avslører.

Min kjære [far], jeg kom til bestemmelsesstedet mitt den 7. [august]… Jeg angrer så på at jeg ikke fikk med meg et ullteppe, det er ikke noe godt å sove under en regnfrakk. Jeg er konstant bekymret for mammas skjebne. Hvor er hun, hva er skjedd med henne? Vær så snill å la meg få vite det øyeblikkelig hvis du hører noe nytt om henne.

Grossmann besøkte frontlinjene og rablet ned disse observasjonene:

Etter at Minsk ble brent, fikk jeg høre at blinde menn fra sykehjemmet der vandret langs hovedveien i en lang rekke, knyttet til hverandre med håndklær.

En fotograf nevner: «Jeg så noen veldig gode flyktninger i går.»

En soldat fra Den røde hær ligger på gresset etter slaget og snakker med seg selv: «Dyr og planter kjemper for eksistensen. Mennesker kjemper for overherredømme.»

Krigens dialektikk – skjuleteknikk: for å redde livet, og kampteknikk: for å gi livet.

Historier om å avskjæres. Ingen som har reddet seg tilbake kan holde opp med å fortelle om at de har vært omringet, og alle historiene er skremmende.

En flyger reddet seg tilbake gjennom fiendens frontlinjer i bare underbuksen, men han holdt fast på revolveren.

Spesialtrente hunder med molotovcocktails festet på seg blir sendt av gårde for å angripe stridsvogner og blir sprengt i stykker.⁶

Bomber eksploderer. Bataljonssjefen ligger på gresset og vil ikke gå i dekning. En kamerat roper til ham: «Du er blitt en fullkommen latsabb. Kan du ikke iallfall gå og søke dekning i det vesle buskaset der borte?»

Et hovedkvarter i skogen. Fly svever omkring der oppe over trærne. [Offiserer] tar av seg luen fordi det skinner i bremmene, og de dekker til papirer. Om morgenen klaprer det i skrivemaskiner alle steder. Når flyene dukker opp, tar soldatene vinterfrakker på skrivemaskindamene fordi de har på seg fargerike kjoler. Gjemt under buskene fortsetter kontorpersonalet å krangle om mapper.

En høne som tilhører staben i hovedkvarteret tar seg en spasertur mellom de oppspadde jordhaugene, med blekk på vingene.

Det er mye rørsopp i skogen – det er trist å se på dem.⁷

[Politiske] instruktører er beordret til fronten. Det er lett å skjelne mellom dem som vil dra og dem som ikke vil. Noen bare adlyder ordre, andre lurer seg unna. Alle sitter sammen og alle kan se alt dette, og de som lurer seg unna, vet at alle gjennomskuer knepene deres.

En lang vei. Vogner, gående, rekker av kjerrer. En gul støvsky over veien. Ansikter på gamle folk og kvinner. Kusken Ivan Kuptsov satt på ryggen til hesten sin 100 meter fra stillingen. Da tilbaketoget begynte og det stod én kanon igjen, lot tyskerne det regne granater over dem, men i stedet for å galoppere bakover, red han frem til feltkanonen og reddet den fra en myr. Da den politiske offiseren spurte ham hvordan han hadde hatt mot til å foreta denne tapre dåden ansikt til ansikt med døden, svarte han: «Jeg har en enkel sjel, like billig som en balalaika. Den er ikke redd for døden. Det er de med dyrebare sjeler som er redde for døden.»

En traktorkjører lastet alle de sårede mennene opp på traktoren og tok dem unna. Selv de sterkt sårede mennene beholdt våpnene, alle som én.

[Ifølge] løytnant Jakovlev, en bataljonssjef, var tyskerne som angrep ham stup fulle. De som tok ham til fange, stinket av alkohol og hadde blodskutte øyne. Alle angrepene ble slått tilbake. Soldatene ville bære Jakovlev, som var hardt såret, unna på en teltbunn. Han ropte: «Jeg har fremdeles stemmen i behold, og jeg er i stand til å gi ordrer. Jeg er kommunist, og jeg kan ikke forlate slagmarken.»

Trykkende morgen. Luften stille. Landsbyen er full av fred – fint, rolig landsbyliv – unger leker, og gamle folk og kvinner sitter på benkene. Ikke før var vi kommet, før tre Junkere viste seg. Bomber eksploderte. Skrik. Røde flammer med hvit og svart røyk. Vi kommer forbi den samme landsbyen om kvelden. Folk er ville i blikket og utslitte. Kvinner bærer på tingene sine. Pipene er blitt veldig høye, der de står og ruver mellom ruinene. Og blomster – kornblomster og peoner – står så fredelig og viser seg frem.

Vi kom under ild i nærheten av en kirkegård. Vi søkte dekning under et tre. Det stod en lastebil der, og på den lå det en død gevær- og sambandsmann, dekket med en presenning. Soldater fra Den røde hær graver en grav for ham i nærheten. Da det kommer et raid av Messere, prøver soldatene å gjemme seg i grøftene. Løytnanten roper: «Fortsett gravingen, ellers blir vi ikke ferdige før langt på kveld.» Korol gjemmer seg i den nye graven, mens alle løper i forskjellige retninger. Bare den døde sambandsmannen ligger fullt utstrakt, og maskingeværene knatrer over ham.

Grossman og Knorring besøkte Den røde hærs 103. jagerflyregiment, som var stasjonert i nærheten av Gomel. Grossman oppdaget at Den røde hær hadde blandede følelser for sine egne luftvernstyrker, som raskt fikk rykte på seg for å angripe alt som rørte seg, enten det var venn eller fiende. «Våre, våre?» lød den vanlige vitsen. «Hvor er da hjelmen min?»

Jeg drog sammen med Knorring til Ziabrovskij-flyplassen i nærheten av Gomel. Kommissær Tsjikurin i Den røde hærs flyvåpen, en stor, langsom fyr, hadde lånt oss stabsbilen sin, en ZIS. Han forbannet tyske [jagerflygere]. «De jakter på kjøretøyer, enkelte lastebiler, og vanlige biler. Det er bøllete, skandaløst!»

I samme regiment er det to kamerater som begge var blitt dekorerte. En gang skjøt de ned et av våre egne fly og ble straffet. Etter å ha fått dommene sine begynte de å arbeide bedre. Det ble lagt ned påstand om frifinnelse.

Notater fra et intervju med en flyger:

«Kamerat oberstløytnant, jeg har skutt ned en Junker-88 mitt sovjetiske fedreland.»

Om tyskere. «Det finnes flygere som ikke er så ille, men de fleste av dem er noe dritt. De unngår kamp. De kjemper ikke helt til det siste.»

«Det finnes ingen angst – intet sinne eller raseri. Og når du ser at han brenner, kommer det lys inn i sjelen din.»

«Hvem skal gi seg? Han eller jeg? Jeg kommer ikke til å gjøre det. Jeg er blitt ett med flyet og føler ingenting lenger.»

En ung soldat fra Den røde hær avfyrte en rakett på [flyplassens] kommandantpost og traff stabssjefen i baken.

Hovedkvarteret er i en bygning som har vært et palass for Ungpionerene. En svær flyger pyntet med taske, pistol osv. dukker frem i døren der det står skrevet: «Jenter».

Grossman er klar for sin første flytur ved Gomel i august 1941.

Bygningene på flyplassen er ødelagt av bomber og marken pløyd opp av eksplosjoner. Iljusjin- og Mig-fly er skjult under kamuflasjenett. Kjøretøyer drar rundt flyplassen og forsyner flyene med drivstoff. Det er også en lastebil med kaker og en lastebil med vakuumbeholdere med mat. Jenter i hvite overaller gir flygerne mat. Flygerne spiser ustadig, nølende. Pikene oppmuntrer dem til å spise. Noen fly er gjemt i skogen.

Det var umåtelig interessant da Nemtsevitsj [kommandanten i flyregimentet] fortalte oss om den første kvelden da krigen var brutt ut, om den fryktelige, hurtige tilbaketrekningen. Han kjørte rundt i en lastebil dag og natt og plukket opp offiserers koner og barn. I et hus fant han offiserer som var stukket i hjel. De var tydeligvis blitt drept av sabotører mens de sov. Dette var like ved fronten. Han fortalte at han denne kvelden før den tyske invasjonen ville ta en telefon som ikke var så viktig, og det viste seg at kommunikasjonen ikke virket … Han ble ergerlig, men han viet ikke dette særlig oppmerksomhet.

Nemtsevitsj fortalte meg at tyske fly ikke har vist seg over flyplassen hans på ti dager. Han var kategorisk i sin konklusjon: Tyskerne har ikke drivstoff, tyskerne har ingen fly, alle er blitt skutt ned. Jeg har aldri hørt slikt snakk – for en optimisme! Dette karaktertrekket er både godt og skadelig på samme tid, men han vil iallfall aldri bli noen strateg.

Vi spiste lunsj i en koselig, liten kantine. Det var en pen oppvarterske der, og Nemtsevitsj ynket seg av begjær da han så på henne. Han snakket til henne med en hengiven, sjenert og bedende stemme. Hun var ironisk ettergivende. Dette var en kvinnes korte triumf over en mann i de dagene, eller kanskje timene, før hun «overgav» sitt hjerte. Det er rart å se denne sky underkastelsen for kvinnelig makt hos denne pene og maskuline kommandanten for et jagerregiment. Han er tydeligvis en stor skjørtejeger.

Vi tilbrakte natten i en diger bygning på mange etasjer. Den var forlatt, mørk, skremmende og trist. Hundrevis av kvinner og barn bodde her for ikke lenge siden, flygerfamilier. Om natten ble vi vekket av en lav, skremmende brumming, og gikk ut på gaten. Skvadroner av tyske bombefly fløy mot øst over hodene våre, tydeligvis akkurat de samme som Nemtsevitsj hadde snakket om dagen før, de som han sa ikke hadde brennstoff og var ødelagte.

Det kom et brøl av motorer som startet, støv og vind – denne spesielle vinden fra fly, flatklemt mot bakken. Flyene drog opp mot himmelen, det ene etter det andre, kretset rundt og fløy vekk. Og flyplassen ble med det samme tom og stille, som et klasseværelse når elevene har stukket av. Det er som i poker: Regimentskommandanten har kastet hele sin formue opp i luften. Lekeplassen er tom. Han står der alene og ser opp mot himmelen, og skyene over ham er tomme. Han vil enten stå ribbet tilbake, eller han får alt tilbake med renter. Dette er spillet, hvor innsatsen er liv eller død, seier eller tap. Jeg føler hele tiden at jeg er med på en kinoskjerm, ikke bare ser på den. Store hendelser skjer ofte og fort.

Omsider kommer jagerflyene tilbake og lander, etter et vellykket angrep på en tysk kolonne. Lederflyet hadde menneskekjøtt stukket inn i radiatoren. Det var fordi støtteflyet hadde truffet en lastebil med ammunisjon akkurat i det øyeblikket lederflyet fløy over den. Poppe, lederen, plukker ut kjøttbiter med en fil. De tilkaller en lege, som undersøker den blodige massen oppmerksomt og erklærer: «arisk kjøtt!» Alle ler. Ja, en ubarmhjertig tid – en jerntid – er kommet!

1 Ortenberg, David I. (tok det ikke-jødiske navnet Vadimov i Krasnaja Zvezda).

2 Kaptein Gastello, en berømt helt som hadde kjempet som flyger i den spanske borgerkrigen, var skvadronkommandant i 207. regiment i 42. flydivisjon. Tysk antiluftskyts ødela bensintanken på flyet hans 26. juni 1941 i Molodetsjno-området. Flyet tok fyr, og Gastello styrte det brennende flyet mot en tysk kolonne av kjøretøyer på veien. Eksplosjonen og brannen som fulgte, ble sagt å ha ødelagt et stort antall fiendtlige stridsvogner og soldater. Gastello ble post mortem utnevnt til Helt av Sovjetunionen.

3 General A.I. Jeremenko (1892–1970) deltok i delingen av Polen i 1939. Etter kampene rundt Gomel i august 1941 overtok han kommandoen over Brjansk-fronten, og denne høsten ble han sterkt såret i benet og holdt på å bli tatt til fange da Guderians pansergruppe utflankerte styrkene hans. Han ble senere øverstkommanderende på Stalingrad-fronten, der Grossman intervjuet ham.

4 Roslavl var rundt 200 km mot nordvest, så området rundt Gomel ble liggende farlig åpent. Det ble snart kjent som Gomel-fremspringet.

5 General Heinz Guderian (1888–1953) var kommandanten for 2. pansergruppe (senere 2. panserarmé). Grossman holdt to ganger på å bli tatt til fange av styrkene hans.

6 Disse hundene ble trent opp etter Pavlov-prinsippet. De fikk alltid mat under en stridsvogn, slik at de ville løpe under panservogner så snart de så en. Eksplosivene ble festet til ryggen på dem med en lang utløserarm, som detonerte sprengladningen så snart den kom i berøring med undersiden av det kjøretøyet som var målet.

7 Denne notisen inspirerte sannsynligvis til avsnittet i romanen Det udødelige folket: «Bogarjov så en klynge rørsopp i gresset. De stod der på de tykke, hvite stilkene, og han husket hvor ivrig han og hans kone hadde plukket sopp året før. De ville blitt gale av glede hvis de hadde funnet så mye rørsopp. Men han var aldri så heldig i fredstid.»