Torbjørn Færøvik

DRØMMEN
OM ASIA

Torbjørn Færøvik

DRØMMEN
OM ASIA

Forfatterens reiserute gjennom Asia – flere tusen kilometer på kryss og tvers. (Kart: Geir Steigan.)

Forord

Mer enn halve menneskeheten – vel tre milliarder mennesker – bor i Asia. Bare Kina og India til sammen teller mer enn 2,2 milliarder. Om femti år vil de to landene ha 3,3 milliarder innbyggere. Du kan like det eller mislike det, men du kan ikke gjøre noe med det. Asia vil rykke oss nærmere – på godt og vondt.

Vesten har alltid vært fascinert av denne verdensdelen – mer enn 40 land, noen gigantiske, andre nesten usynlige, noen rike, andre fattige, noen forlagt i skyene, andre badende i havet, noen buddhistiske, andre islamske – og ett kristent. Asia har alt.

I hundrevis av år har Vestens eventyrere – oppdagere, forfattere, misjonærer, sjømenn, handelsmenn og våghalser – pløyet Asia på kryss og tvers med sine drømmer og forhåpninger. Denne boken er en reise i både fortid, nåtid og framtid. Den er resultatet av en drøm, av mange års studier og nesten 40 reiser til Asia.

Underveis vil du møte mennesker som har formet verdensdelen med sine hender, handlinger og tanker – munkene i Lhasa, nomadene i Changtang, Dalai Lama, bøndene på det kinesiske slettelandet, jappene i Shanghai, generalene på Frihetens Utpost, verdens vakreste terrorist, de kasteløse i Japan, Imelda Marcos og mange flere. Av forståelige grunner har jeg valgt å omskrive enkelte tibetanske og kinesiske navn.

For meg, og kanskje også for deg, er reisen, enten den er kort eller lang, en form for helsebot. Den gir ro og klarhet – nye perspektiver. Men den som reiser riktig, vil alltid sitte igjen med mange og ubesvarte spørsmål. Reisen du nå tar fatt på, byr på mange spørsmål og noen svar.

God reise – og glem ikke den virkelige Asia-reisen hvis sjansen byr seg!

Torbjørn Færøvik
September 1997

Forord til denne utgaven

Sju år er gått siden denne boka ble utgitt. Mye har skjedd siden den gang, ikke minst i Asia. Folkerepublikken Kina har fått nye ledere og nesten hundre millioner flere munner å mette. Hongkong er innlemmet i Kina, og Sør-Korea og Taiwan har fått nye presidenter. Japan og Thailand har fått nye statsministre og Vietnam ny partisjef.

Og likevel, mye er som før. Fortiden er uforanderlig, og de kulturelle røttene er seige og dype. Mellom disse permene finner du mye historie og kultur. Dessuten treffer du mennesker og de utfordringer de møter i sin hverdag, er i stor grad de samme som på 1990-tallet. Derfor er Drømmen om Asia fremdeles aktuell.

Lykke til med lesningen, og glem ikke at halve menneskeheten bor i Asia.

Torbjørn Færøvik
januar 2004

Drømmen

«Jeg synes jeg hører bruset av veldige floder, av rasende snøstormer og tempelsangenes toner til Buddhas pris,» skrev den svenske oppdageren Sven Hedin for snart 100 år siden. «Der ute ligger det gåtefulle Tibet med sine hemmeligheter, sine tempelbyer, sine lamaer og sine guder i menneskeskikkelse. Hodet mitt er som en smie hvor det hamres ut de vidunderligste erobringer og de villeste eventyr.»

Han var opprømt, nesten ekstatisk, Sven Hedin, da han i 1899 la ut på sin ekspedisjon til Lhasa, Gudenes By. Men han lyktes aldri. Trassige tibetanere tvang ham til retrett like utenfor Lhasa – et bittert nederlag for en mann som alltid hadde forfulgt sine mål med usvikelig seighet og styrke.

Så mye lettere det er å reise til Lhasa i dag!

Fra byen Chengdu midt i Kina går ferden i en høyde av 33 000 fot. Vi svever over alle hindringer. Under meg forsvinner den ene fjellkjeden etter den andre i sakte kino; et majestetisk, snøkledd landskap innhyllet i snø, tåke og mystikk. Nå og da et irrgrønt dalføre. Så et tordenvær. 40 mil forseglet med is. En strålende regnbue. Turbulens. En vanvittig snøstorm. Enda mer turbulens. En isbre. En haglskur. Et evig skiftende drama i form og farger. Fra mitt vindu kjenner jeg kulden krype inn og gjennom tekstilene. Jeg fryser på hendene og lengter etter den varme kinesiske tekoppen.

Når kommer maten, forresten?

Midtveis viser de kinesiske flyvertinnene seg for første gang. Med raske, bestemte skritt tripper de nedover midtgangen. – Take this! sier en av jentene og kaster et sukkertøy innpakket i plast i fanget mitt. Så tripper de tilbake bak det lysegrønne forhenget, flyvertinnene – for aldri mer å vise seg igjen.

Gudenes By på Verdens Tak ligger ennå 1800 kilometer borte. Men jeg skal ikke klage, Hedin hadde det nok atskillig verre: «Veien til Tibet er ingen dans på roser. Den eneste musikk man hører, kommer fra de små bjellene av messing som med taktfaste slag forkynner kamelers, hesters og muleslers trette vandring mot døden.»

Nede i dypet klarer jeg ikke å få øye på et eneste tegn til liv, ikke en eneste by eller landsby. Kanskje ikke så rart, for i hele Tibet, et område fire ganger større enn Norge, bor bare 2,2 millioner mennesker. Det vil si færre enn to mennesker pr. kvadratkilometer!

Tibet – et land for mennesker som elsker ensomheten?

Fjellkjedene kommer og går – Bayengula Shan, Ningting Shan, så Mekongelva, så fjellkjeden Tanggul. Navn du aldri har hørt før, men som ruver på Asia-kartet og som opp gjennom tidene har krevd tusenvis av menneskeliv. Sven Hedin beskrev de tibetanske fjellene som Jordens mest effektive dødsfeller – forlokkende og nådeløse, vakre og brutale på samme tid. Da Hedin bega seg inn i dette fjellriket, var Tibet fremdeles bare et navn, et terra inkognito. Noen ensomme våghalser hadde riktignok gått i forveien, men ingen hadde kommet så mye som i nærheten av å kartlegge verdens største fjellmassiv.

Den første vestlige kontakten med Tibet fant trolig sted i 1627, da en gruppe jesuitter opprettet en misjonsstasjon i byen Shigatse. 34 år senere, i 1661, nådde en annen gruppe jesuitter helt fram til hovedstaden Lhasa. Også denne gang resulterte besøket i en misjonsstasjon. Men de ivrige misjonærene hadde liten suksess, og midt på 1700-tallet ble de to stasjonene nedlagt.

På denne tiden klarte imidlertid en foretaksom nederlender ved navn Van der Putte å bestige Verdens Tak, hvor han ble boende i 13 år. Han brente alle sine dagbøker før han døde, fordi han mente at ingen ville feste lit til dem. Van der Putte ville så visst ikke dø som en løgner!

I 1811 satte den britiske eventyreren Thomas Manning kursen for Lhasa – og lyktes. Manning hadde studert kinesisk ved Cambridge-universitetet, og i håp om å spille tibetanerne et puss, kledde han seg som en kinesisk herremann av det edlere slaget. Bløffen må ha lyktes godt, for Manning og hans kinesiske tjener skar seg gjennom landskapet som kniven i smøret. Plutselig sto han i Gudenes By.

Da Manning mer død enn levende vendte tilbake til sin base i Calcutta i India, var han av en eller annen grunn lite villig til å fortelle om sine opplevelser. Først etter at han hadde gått bort, ble hans nedtegnelser utgitt i bokform. «Aldri har jeg sett, og aldri kommer jeg til å se, en mer skitten by enn Lhasa,» skrev han. «Motbydelig!»

35 år etter Manning klarte to franske misjonærer, Fader Huc og Fader Gabet, å ta seg fram til Lhasa fra kinesisk side. Men etter bare to måneder fikk de ordre om å forlate den tibetanske hovedstaden. På ny stengte Lhasa sine porter for besøkende fra Vesten. Byen og landet trivdes best med seg selv.

Igjen skulle det gå bortimot et halvt århundre før noen våget å utfordre klodens mest strabasiøse fjell. Først den fredelige, men mislykkede ekspedisjonen til Sven Hedin. Men så, i 1904, kom oberst Francis Younghusband og hans krigerske følge. I flere år hadde britene lett med lys og lykte etter tegn til russisk aktivitet i Tibet. Jevnlig sivet det inn meldinger om at mystiske russiske spioner var blitt observert i Lhasa, ja, en av dem hadde til og med ormet seg inn ved Dalai Lamas hoff. Her krevdes handling!

Svaret ble en ekspedisjon: 1150 bevæpnede soldater, 10 000 bærere og hjelpemenn, 185 rideponnier, 1370 pakkponnier, 1500 tibetanske jakdyr, 2950 nepalesiske jakdyr, 138 bøfler, seks kameler, 5230 kastrerte okser og 7100 esler!

I tillegg kom et halvt snes nysgjerrige korrespondenter fra den grådige London-pressen. Ikke rart at de fåtallige innbyggerne i Chumbi-dalen i det sørlige Himalaya sto som forstenet og måpte etter det lange følget. Aldri før i dalførets uendelig lange historie hadde de sett noe liknende.

Den første store militære utfordringen møtte ekspedisjonen utenfor den lutfattige landsbyen Guru, nesten midtveis på marsjen til Lhasa. Her dukket en myndig tibetansk general opp i landskapet med en styrke på flere tusen mann. Generalen, en kraftig og staselig kar med høy røst og et blinkende sverd i beltet, forsøkte å overtale Younghusband til å snu. Men den britiske obersten sto på sitt. Han ville videre. Slik begynte et av de villeste slagene noensinne på Verdens Tak.

Da stillheten omsider senket seg over landskapet, lå halvparten av den tibetanske hæren – mellom 600 og 700 mann – døde på slagmarken. Britene slapp unna med et dusin drepte. En av dem var Daily Mails korrespondent, Edmund Candler, som ble tilført 17 sverdstikk og mistet en hånd. Da restene av den tibetanske hæren omsider begynte retretten, skjedde det på den underligste av alle måter – langsomt, uendelig langsomt, gjennom en skur av kuler fra den overlegne britiske styrken. Mange stupte, uten at farten ble større av den grunn.

«De gikk med bøyde hoder, som om de hadde mistet troen på sine guder. Jeg håper at jeg aldri mer skal bli nødt til å skyte på gående menn igjen,» skrev en av de britiske offiserene etterpå.

Da Younghusband 3. august 1904 fikk øye på de kobberglinsende takene på Potala-palasset, Dalai Lamas residens, hadde Gudekongen forlengst forlatt sin bolig med kurs for Kinas indre. Dermed falt det i regentens lodd å undertegne den ydmykende avtalen om «krigsskadeerstatning». Tibetanerne måtte ut med 50 000 pund fordelt på 75 årlige avdrag!

Ekspedisjonen oppholdt seg i Lhasa i seks uker, og bortsett fra Potala-palasset var det lite ved byen som imponerte britene. Tvert om, de mange øyenvitneskildringene som besøket avfødte, var entydig negative. Innbyggerne vasset i skitt og møkk, i gatene ravet syke hunder og husdyr, tiggerne svermet overalt, og stanken var ubeskrivelig.

Og på toppen av det hele: De russiske spionene som britene hadde hørt om, viste seg å være diktverk fra ende til annen. «Når det kom til stykket, var antallet russiske våpen i tibetanernes hovedstad langt færre enn kjekspakkene fra Huntley & Palmer,» skrev Peter Fleming ironisk.

Årene gikk, og glemselens tunge slør la seg over Tibet. Nå og da dukket ensomme eventyrere opp i Lhasa, skinnmagre, syke og med blodskutte øyne. Men de fleste ble eskortert ut og vekk – vennlig, men bestemt.

Men så, i 1945, klarte de to østerrikske fjellklatrerne Peter Aufschnaiter og Heinrich Harrer å rømme fra en britisk interneringsleir i det nordvestlige India. I vel to måneder kjempet de seg gjennom verdens villeste fjell, gjennom snøstormer og endeløse dalfører, forbi ulver, røvere og veisperringer. Begge drømte de om å oppleve Lhasa.

«Den 15. januar 1946 brøt vi opp for å begynne siste etappe. Vi bøyde rundt en sving – og i det fjerne lyste Potalas forgylte tak! Dalai Lamas vinterresidens og det berømte kjennemerket på Lhasa! Dette øyeblikket gjorde opp for mye. Aller helst ville vi ha knelt og berørt jorden med pannen på samme måte som pilegrimene. Nærmere tusen kilometer hadde vi gått fra Kyirong for å oppleve synet av denne sagnomsuste byen. Vi hadde brukt 70 dager på turen og bare bevilget oss fem hviledager. Hva betydde det nå, med de gylne spir foran våre øyne! Bekymringer og strabaser var som blåst bort – bare ti kilometer igjen.»

«Der – en port kronet med tre tårn, inngangen til byen! Spenningen var på bristepunktet. Nesten hver eneste bok om Lhasa forteller at her står soldater som bevokter den hellige by. Men alt vi så, var et par tiggere som strakte ut sine hender etter almisser. Ingen vaktpost, ingen kontroll. Vi blandet oss med en flokk mennesker, og uhindret drev vi inn i byen . . . . Ingen av oss sa et ord. Vi så oss rundt og kunne ikke begripe at vi var midt i Den forbudte by. Vi var overveldet!»

Vi nærmer oss. Flyet har senket farten, og fjellmassivet kommer mot oss som et truende uhyre. Kapteinen legger maskinen i en svak bue, og fram stiger Lhasa-dalen og Bramaputra, en av verdens lengste elver. På disse kanter kalles den Yarlung Tsangbo. Elva bukter seg gjennom dalføret i dramatiske svinger og blinker heftig i sølv og gull. I det fjerne lyser flere av verdens høyeste fjell som skinnende hvite snøslott.

Om bord i maskinen til China Southwestern Airlines er kineserne i høylytt flertall. Jeg forstår at de reiser sammen, et hundretalls mennesker som slåss om utsikten gjennom de små flyvinduene. En opprømt kvinne løper opp og ned midtgangen med et videokamera.

Et lett støt går gjennom flykroppen idet hjulene griper den våte asfalten.

Ingen hovedstad i verden ligger høyere enn La Paz i Bolivia – 3690 meter over havet. Men flyplassen i Lhasa ligger enda høyere. Vår Boeing 737-maskin lander på 3805 meter. Den første og siste formaningen fra besetningen følger oss ut gjennom døren:

– Gå langsomt! Luften er tynn!

Lhasa har fått ny flyplass. Den gamle ble for liten. I årene som kommer, ventes storinnrykk av både kinesere og utenlandske turister. 70 000 utlendinger besøkte byen i 1996 – godt over 100 000 ventes i år 2000. Det gjelder å være forberedt.

For det store kinesiske følget er mottakelsen strålende.

«Kadre fra Sichuan og Gansu, vi ønsker dere velkommen!» står det på banneret som foldes ut i ventehallen. Mottakelseskomitéen består av smørblide kinesiske regjeringsfunksjonærer og et dusin tibetanske kvinner iført sine tibetanske folkedrakter. Fotoseansen de neste ti minuttene blir urolig, men underholdende – det ropes, pekes og fektes, mens lysglimtene fra små kinesiske Seagull-kameraer fyller hallen.

I folkemengden står Gedun. Jeg har aldri hørt om Gedun før, kjenner ham ikke – vet bare at han skal være min guide de neste to ukene. En spinkel tibetaner iført brun cordbukse, rød skjorte og blå boblevest presser seg fram i folkemengden. Han bærer på et langt og hvitt silkeskjerf, en kata, som han legger forsiktig rundt halsen min. Slik hilser tibetanerne sine gjester.

– Welcome to Lhasa!

Gedun rekker meg hånden og byr på sitt bredeste smil – en imponerende hvit perlerad og utallige små rynker rundt øynene. Ansiktet er værbitt og brunbarket, og håret er kort og stivt som en stålbørste. Gedun har vokst opp under Tibets urolige himmel. Han er 48 år gammel og ugift. Utenfor venter Landcruiseren og den kinesiske sjåføren. Gedun puster lettet ut etter at vi har satt oss i baksetet.

– Vi er heldige, sier han triumferende. – Han der, sjåføren, er kineser og forstår ikke et eneste ord engelsk. Vi kan si hva vi vil!

Gudenes By

Ytringsfriheten er en sjelden vare på Verdens Tak.

Selvfølgelig, du må gjerne rope til fjellene av full hals og få ditt eget kontrarevolusjonære ekko i retur. Ensomheten er overveldende i mesteparten av fjellriket, og sjansen for å bli arrestert er minimal. Jakdyr, sauer, villesler, hester, hunder og gribber lar enhver ytring, revolusjonær som kontrarevolusjonær, passere. Bare maten opptar dem.

Annerledes er situasjonen der to eller tre mennesker er forsamlet. Tenk nøye over hvor du er og hvem som lytter til deg. Og tenk nøye over hva du sier. Selv små feiltrinn kan bli kostbare. Det vet Gedun, som tar plass i forsetet ved siden av sjåføren.

Mannen bak rattet har røde bollekinn og en tynn bart under den flate nesen. Smilet i det store ansiktet virker slapt og likegyldig. Han er beordret til Tibet, og tar jeg ikke mye feil, ville han helst vært hjemme hos storfamilien i landsbyen på det kinesiske slettelandet. Trolig lengter han etter vennene, rismarkene, våren og de varme årstidene. Ikke snakker han tibetansk, og ikke engelsk. Kinesisk er hans tungemål, og dessuten kan han kjøre bil.

Gedun er i det meddelsomme hjørnet og snakker fort og utydelig. Igjen påstår han at jeg er heldig.

– Har du hørt om Den store bønnefestivalen? spør han. – Den begynte i går, 21 dager med bønner og fest. Folk er kommet til Lhasa fra hele Tibet. Du kunne ikke ha valgt et bedre tidspunkt!

Vi kjører langsomt forbi de militære vaktene og svinger ut på landeveien. Forunderlig nok ligger Lhasa-dalen helt snøfri, og det i slutten av februar! De høye, snøhvite fjellene rundt oss stenger for nedbøren. Midt på dagen er temperaturen behagelige 15 varmegrader, og langs breddene av Lhasa-elva presser våren seg fram. Villblomster og grønt gress, fugler som synger av full hals og tibetanske bønder som trasker langs veien med hakker og spader – også dette er Tibet. Bare nå og da blir snøen liggende i selve dalføret.

– Turistene har ennå ikke oppdaget skjønnheten i Tibet om vinteren, mener Gedun. – Nesten alle kommer hit om sommeren.

Men Gedun liker vinteren vel så godt. På denne årstiden er luften klar og himmelen blå, og selv om nettene er kalde, kan dagene være behagelig varme. Turistene bør dessuten være klar over at hotellene vinterstid leier ut rommene til halv pris. Kom til Lhasa i januar og februar – og lev billig.

Gedun forteller at han vokste opp i Kham-området i det østlige Tibet.

– Vi som kommer fra Kham, er kjent for å være krigerske. Vi gir oss ikke så lett. Når andre slutter fred, fortsetter vi å krige.

Han ler høyt, før han brått legger ansiktet i alvorlige folder.

– Vi holdt det gående i mange år, til langt ut på 1970-tallet. Men nå har de lagt ned våpnene alle mann. Det nytter ikke å kjempe mot kineserne. De er for mange, og vi er for få. Så enkelt er det.

Mens vår kinesiske sjåfør loser oss gjennom dalføret med kurs for Lhasa, forteller Gedun at han mistet flere slektninger i motstandskampen. To nevøer ble henrettet, den ene ble utsatt for grusom tortur. Faren ble kastet i fengsel to ganger, og begge gangene slapp han ut mer død enn levende. I 1959, omtrent samtidig med det store opprøret i Lhasa, flyktet familien til India. Veien var lang, men valget var enkelt. I Kham var det uår, undertrykkelse og opprør, og selv de fredeligste munkene reiste seg i revolt. Tusenvis av mennesker tok bena fatt. Valget sto mellom fengsel og flukt.

Etter flere års skolegang i Darjeeling, den indiske fjellbyen som er så kjent for sin velsmakende te, fikk Gedun jobb på et bilverksted. Senere lærte han seg engelsk og ble lærer. Men så, midt på 1980-tallet, hørte han at forholdene i Tibet var blitt bedre. Klostrene var blitt gjenåpnet, og «landsmenn» i eksil ble ønsket velkommen hjem. Flere hundre tibetanere grep sjansen og reiste hjem. En venn fortalte ham at det kinesiske reisebyrået i Lhasa trengte engelsktalende guider.

– Jeg var nysgjerrig, og her er jeg.

– Men er det ikke uklokt av kineserne å gi en frittalende tibetaner jobb som tolk?

– Jovisst! Men nå til dags strømmer det så mange turister til Lhasa at reisebyrået ansetter nesten hvem som helst.

Igjen en triumferende latter. Gedun peker ut veien og ber sjåføren få opp farten. Bare ti kilometer igjen til Gudenes By. Men aller først: Holiday Inn Lhasa. Holiday Inn Lhasa! Navnet høres ut som en kontradiksjon, som et uhellig ekteskap mellom gammelt og nytt, som en eksplosiv blanding av jakmelk og Coca Cola.

Mistanken er berettiget.

– Unnskyld! sier hotellets italienske manager. Han merker seg mine åpne, følsomme nesebor. – Vi vasker og vasker, men kan ikke noe for det. Jaklukten har bitt seg fast i vegger og tak – overalt! Det er ikke noe å gjøre med det. This is Tibet!

På oppslagstavlen i resepsjonen får jeg de første inntrykk av turistenes hverdag på Verdens Tak.

Et eksempel: – SE HER! Vi har leid jeep til Nepal. Fire dagers reise. To seter ledige. Ca. 40 dollar pr. person. Kontakt resepsjonen.

Et annet: – Til Ron og Liza. Vi måtte oppgi reisen til Shigatse på grunn av jordras. Kontakt meg på Yak Hotel hvis dere fremdeles er i Lhasa. Freddy.

Et tredje: – HJELP! Vi trenger solkrem med høy beskyttelsesfaktor. Har lett overalt i byen, men finner ingen. Vi betaler godt! Henvendelse rom 112.

Et fjerde: – Jeg vil hjem! Kjøper gjerne flybillett til Chengdu. Avreise så fort som mulig. Betaler med amerikanske dollar. Malvin på rom 308.

Et kanadisk reisebyrå reklamerer med et 24 dagers «trek» til det hellige fjellet Kailas i det vestlige Tibet. Både buddhister og hinduer betrakter Kailasfjellet som universets sentrum. Turen er «tøff» og krever god fysikk, men deltakerne skal slippe å bære utstyret – teltene, soveposene, kjekspakkene og hermetikken. Den jobben tar veltrente nepalesiske sherpaer. På samme reise er det også mulig å beskue innsjøen Manasarovar, en annen tibetansk helligdom.

En tibetaner som kommer forbi, merker seg min interesse for oppslaget.

– Den som drikker av vannet i Manasarovar, blir aldri syk, sier han. I sannhet: Manasarovar må være en reise verd.

Men Gedun og jeg har andre planer.

– Vi må begynne forsiktig, sier Gedun neste morgen.

Jeg forstår hva han mener, for den første natten i Gudenes By har gitt meg begredelig lite søvn. Både hjerte og lunger er merket av den tynne luften; kroppen er urolig og tung. Jeg er 4000 meter over havet og står foran en sju dagers akklimatiseringsperiode. På mitt nattbord har jeg funnet de gode rådene – med vennlig hilsen manager Silvio Perotti: «Gå langsomt. Ikke overanstreng deg. Drikk mye vann. Nyt ikke alkohol de første dagene. Bruk oksygenbeholderen over sengen hvis du får akutt åndenød.»

Gedun har opplegget klart: En rolig, avslappende formiddag midt i en gråbrun tibetansk steinrøys. I sekken har han en kinesisk termos med litervis av te, kjeks og store røde epler. Vi skal til Chakpori Hill.

Chakpori er en liten åsrygg i sentrum av Lhasa. For mange år siden, før kineserne begynte å rasere den tibetanske kulturen, lå en skole i tradisjonell tibetansk medisin helt på toppen av åsen. Nå er skolen borte, og i stedet har kineserne reist et 60 meter høyt TV-tårn på det hellige fjellet. Et tårn som formidler de siste nyhetene og proklamasjonene fra Beijing. – Jeg blir rasende bare ved synet av dette tårnet, sier Gedun. Ansiktet skifter brått form og farge; jeg forstår at det bor mye temperament i den lille kroppen.

Gedun viser vei. Vi finner oss en liten avsats, en steinrøys i åsryggen – med ryggen mot TV-tårnet og ansiktet mot Potala. Der blafrer lange rekker med små, fargerike bønneflagg i den svale vinden. Gedun småløper opp til bønneflaggene og roper høyt. Jeg forstår ikke hva. Senere oppdager jeg at tibetanerne alltid roper av lungenes fulle kraft når de har erobret en fjelltopp, liten som stor.

– Det er viktig å skremme bort de onde åndene, forklarer Gedun.

Ord blir fattige foran mektige Potala. Aldri har jeg sett maken til byggverk. Som den franske adelsmannen Amaury de Riencourt skrev i 1947: «Den vestlige verdens slott, Spanias Escorial og Englands Windsor, blir som hytter sammenliknet med buddhismens Vatikan.»

Kanskje er det derfor vi blir sittende i time etter time, høytidelige og nesten tause. Bare nå og da mumler vi til hverandre – stille, nesten ærbødig, som om høyere makter var til stede og overhørte samtalen. Potala ble ikke bygd av mennesker, hevder mange tibetanere. Mennesker ville ikke ha vært i stand til å bygge noe slikt, bare gudene.

Men de historiske fakta forteller noe annet. Potala ble bygd av mennesker, av lys levende tibetanere som ikke hadde noe valg. De var slaver og livegne og måtte bare adlyde.

Fjellknausen som Potala hviler på, kalles Den røde åsen. Den første som skjønte at stedet var ideelt for et byggverk, var Kong Songtsen Gampo, som på 600-tallet reiste en borg her til ære for sine to koner – den ene kinesisk, den andre nepalesisk. Songtsen Gampo er Tibets svar på Harald Hårfagre. Han samlet landet til ett rike og erstattet den gamle, primitive avgudsdyrkelsen, bön-religionen, med buddhismen.

1000 år etter den store kongens død sto bare ruinene av den gamle borgen tilbake. Krigsherrer og værguder hadde satt sine spor. Men så trådte Den femte Dalai Lama inn på fjellrikets scene. Arkitekter, håndverkere og arbeidere ble hentet fra hele Tibet. I et halvt århundre var Den røde åsen, Lhasa – ja, hele Lhasa-dalen – en eneste stor byggeplass. Sommer som vinter ble tunge steinblokker slept gjennom landskapet, mil etter mil, uopphørlig – en endeløs strøm av mennesker og materialer. Dalføret minnet om en slagmark, der de levende og de halvt døde kjempet side om side. I grøftekantene lå de døde. Grunnmuren, hele fem meter tykk, ble fylt med flytende kobber for å kunne motstå jordskjelv. Taket ble forgylt med både kobber og gull.

I 1693 var verket fullbrakt, og endelig kunne den femte Dalai Lama flytte inn i sin nye bolig. Fra vår felles steinrøys hviler øynene på en koloss som er 400 meter lang, 350 meter bred og 13 massive etasjer høy. I den øverste, nærmest skyene, bodde gudekongene – alle fra den femte til den fjortende i rekken.

Mens Gedun og jeg sitter og nyter utsikten og formiddagen, dukker plutselig en liten tettvokst skikkelse opp. Han er ung og sterk, svart i håret og mørk i huden og bærer på en liten sekk. Ved første øyekast kan han se ut som en tibetaner, men Gedun vet bedre. Den fremmede har reist like langt som meg. Han kommer fra Mexico. Eduardo er medlem av en spansk-mexikansk klatreekspedisjon som snart skal måle krefter med de tibetanske fjellene. I vår vidunderlige steinrøys er det plass til flere, og Eduardo slår seg tilfreds ned.

Ikke lenge etter hører vi igjen den raslende lyden av mennesker i bakkeskråningen. Denne gang får vi besøk av et beskjedent hvitansikt i shorts, T-skjorte og joggesko. Mike er i femtiårsalderen og kommer fra Brisbane i Australia. Værsågod, sitt ned.

Hva han gjør i Tibet?

– Oh, well . . .

Mike drar litt på det, vet ikke riktig hva han skal svare.

– Oh, I am an art dealer – en kunsthandler, sier han og lener seg tilbake i solsteken. Er på reisefot i verden halve året, resten tilbringer han blant antikvitetene hjemme i Brisbane.

Gedun sperrer øynene opp, blir urolig, men sier ingenting. Ikke ennå.

I stedet åpner han termosen. Vi deler broderlig på både te, kjeks og epler. Langsomt glir føden ned, mens vi forsøker å bli kjent med hverandre. Fire mennesker fra fire verdensdeler – sittende midt i en tibetansk steinrøys, forent i en felles beundring av Potala og det storslåtte landskapet rundt oss. I bakgrunnen skifter fjellene farge i takt med skyenes dans. Bare spillet av lys og skygge, av farger og naturkrefter, er nok til å holde sansene i beredskap.

Først på ettermiddagen begynner vi å bli mette av synet foran oss. Vi rusler ned, først Mike fra Brisbane, deretter Eduardo fra Mexico og til slutt Gedun og jeg. Når Mike og Eduardo er ute av syne, ser jeg at Gedun ansikt skifter farge. Han er opprørt.

– Denne kunsthandleren fra Australia . . . Hva gjør han egentlig i Tibet? spør Gedun og spytter i steinene. – Jo, han stjeler kunstskattene våre. Stjeler dem!

Gedun forteller at Tibet de siste årene blitt en tumleplass for kunsttyver fra hele verden. Både kinesere og fattige tibetanere lar seg bestikke for en slikk og ingenting. Slik forsvinner de siste restene av den tibetanske kulturarven til auksjonshallene i Tokyo, London, Paris – og kanskje også til Brisbane. Århundregamle veggtepper, såkalte thangkaer, gulnede bønnebøker, smykker og juveler, dolker og sverd – alt er like ettertraktet. Så ille er det blitt at partiavisen Tibet Dagblad har skrevet spalte opp og spalte ned om problemene. Flere av de største klostrene er blitt hjemsøkt av tyvebandene. Myndighetene har svart med å skjerpe kontrollene ved grenseovergangene, men for den internasjonale kunstmafiaen er ingen fjell for høye.

– Dette er den tredje bølgen, hevder Gedun.

– Den tredje bølgen?

– Nettopp. Den første bølgen av tyverier og ødeleggelser fant sted etter opprøret i 1959. Den andre fant sted under Kulturrevolusjonen. Og nå opplever vi den tredje bølgen. Den ruller over oss i det stille, men er ikke mindre farlig av den grunn. Selv om vi lager nye thangkaer og bønnebøker hele tiden, kan ingen av dem erstatte de gamle skattene.

Gedun har selvfølgelig rett. Ingen moderne kopi av Gutenbergs bibel kan erstatte originalen.

Neste dag: Potala, Dalai Lamas bolig. Tibets og et av verdens største byggverk.

Den tunge kolossen består av over 1200 rom og 10 000 altere, og selv om mange av dem er stengt for besøkende, er det fremdeles nok plass å gå seg bort på. Bygningen gir inntrykk av å være en uendelig labyrint – et virvar av korridorer, trapper, bønnesaler, kjøkkener, lagerrom, skattkamre, sovesaler – ja, til og med fengselsceller. Det var streng justis i Potala under de gamle Dalai Lamaene! Overalt famler vi rundt i halvmørke; bare det blafrende lysskjæret fra smørlampene gjør det mulig å finne veien fra rom til rom.

Mange av veggene i Potalas indre er dekorert med fargerike veggmalerier, og noen av dem forteller hvordan palasset ble til. Historien forteller at 7000 livegne måtte arbeide hver dag i 48 år for å å fullføre byggverket.

I den lange rekken av gudekonger omtales den femte Dalai Lama – «Den store femte» – med spesiell ærefrykt. Da «Den store femte» døde i 1680, valgte hans førsteminister å hemmeligholde gudekongens død i ni år. Det var kanskje ikke så vanskelig, for «Den store femte» hadde vist seg sjelden, og i Potala var gjemmestedene mange. Som sine forgjengere bodde han i palassets øverste etasje, for ingen måtte bo høyere enn herskeren.

Til slutt måtte førsteministeren krype til korset og innrømme at «Den store femte» var død. Han hadde valgt å hemmeligholde hans død for å kunne fullføre byggingen av Potala. I mellomtiden hadde han rukket å utpeke en ny Dalai Lama, den sjette i rekken, som bar navnet «Melodiøs renhet». Den nye gudekongen var imidlertid ikke renere enn at han nattestid snek seg ut av sitt ensomme bønnekammer for å boltre seg i kjødets gleder. I gatene like under Potala vrimlet det av prostituerte. Følsom som han var, beskrev han mange av sine lyster og laster i tallrike små dikt.

Som dette:

Ensom bor jeg i Potala
og er en Gud på Jorden
Men nede i byen er jeg
den første blant svirebrødre
i larmende drikkelag

Hvis «Melodiøs Renhet» hadde vendt tilbake til dagens Potala, er jeg overbevist om at han ville ha funnet seg vel til rette. For like foran gudeslottet ligger karaokebarene, diskotekene og frisørsalongene. Driftige kinesere med sans for penger og profitt har funnet sitt Mekka. Bak vinduene sitter jentene, for det meste kinesiske ungjenter med røde munner og korte skjørt, og venter på sine kunder. Politiet lar dem være i fred. Sex er ikke synd i skyggen av det røde flagget, det er bare politisk opposisjon.

Etter flere timers vandring i verdens største labyrint blir Gedun plutselig svært så høyttidsstemt.

– Vent litt, sier han og går prøvende forbi et tungt, rødt forheng. Like etter kommer han smilende tilbake. – Det er greit. Kom!

Vi er kommet til Det aller helligste, til Dalai Lamas private bolig. To gamle lamaer ønsker oss velkommen med taushet og tunge blikk. Hviskende forteller Gedun at ni av Tibets Dalai Lamaer har bodd i disse rommene. Den 14. Dalai Lama – den nåværende – er den siste. Vi smyger oss rundt, nesten på tå. Gedun peker ærbødig på de tykke, århundregamle veggteppene i ull, silke og brokade, de blytunge bønnebøkene og det brunsvarte alteret med bildet av den siste Dalai Lama. I rommet ved siden av, soverommet, skimter jeg Gudekongens gule jernseng – her er veggene hvitkalket, og et lite vindu slipper striper av lys inn over sengeteppet i rødt og gult.

Tilbake i «dagligstuen». En av lamaene begynner å nynne en bønn med dyp røst.

Så tungt det er å puste her inne, så mørkt det er . . .

Stakkars Dalai Lama som måtte tilbringe sine barneår i denne hulen! Så mye bedre han må ha hatt det i byggåkrene hjemme i Taktser, den lille landsbyen hvor han ble født. Der levde familien et godt liv, og aldri manglet de mat på bordet. Men så kom lamaene fra Lhasa anstigende, på jakt etter reinkarnasjonen av den 13. Dalai Lama. Tegn i sol og måne, i skyer og innsjøer, fortalte den langveisfarende delegasjonen at lille Tenzin Gyatso var barnet de lette etter. Han – og ingen andre – skulle bli den nye Dalai Lama.

Bare fire år gammel måtte Tenzin pakke sine saker for å bli med til Lhasa. Reisen varte i tre måneder og tretten dager og gikk gjennom det villeste landskapet i verden. Ikke lenge etter, på den fjortende dagen i den første måneden i Jerndragens år (1940), ble gutten plassert på Løvetronen. Med denne seremonien ble han formelt anerkjent som den 14. Dalai Lama, den åndelige og verdslige lederen i Tibet.

Forståelig nok måtte Dalai Lamas eldre oppassere styre landet de første årene. Opptatt som de var av det hinsidige, hadde ingen av dem rukket å tenke på Tibets legale status. Landet var jo beskyttet av gudene. Var det da noen vits i å be om andre lands diplomatiske anerkjennelse?

Da Maos styrker i 1950 begynte å marsjere mot Tibet, hadde ikke noe land anerkjent Dalai Lamas rike som selvstendig. Stormaktene hadde derfor ingen innsigelser da det røde flagget ble heist i Lhasa. Den unge Dalai Lama – den gang 15 år gammel – svarte med å rømme hovedstaden, men etter å ha fått forsikringer om godt samarbeid, vendte han tilbake til Potala.

Ni år senere, i 1959, kom eksplosjonen. Tibetanerne gjorde opprør. Nok en gang demonstrerte kineserne sin styrke ved å sette inn rå militær makt. I blodbadet som fulgte, måtte tusener av tibetanere bøte med livet. Dalai Lama flyktet – til India.

Det forlatte, gulnede ungdomsbildet av Dalai Lama i hans egen, tomme bolig viser en ung mann med mørke briller og et svakt, prøvende smil.

– Det var slik han så ut i 1959, sier en av lamaene og gir bildet i glass og ramme en kjærlig omgang med pussekluten. Han avslutter med å blåse bort en støvdott, og med skjelvende hender setter han bildet tilbake.

Deretter tusler han bort til et av siderommene og vrir nøkkelen rundt. Gedun og jeg følger etter. Dalai Lamas toalett og baderom! Lyst og pent, med fliser på veggene. Badekaret, får jeg vite, ble importert på hesteryggen fra India og var lenge det eneste i sitt slag i hele Tibet.

Vi går videre.

Foran inngangen til Dalai Lamas private bønnehall henger et septer dekket med tigerskinn, et symbol på Gudekongens autoritet. Her satt de alene, gudekongene, alene på det råkalde steingulvet – i år etter år, med sine bønner og drømmer. De to lamaene følger langsomt etter oss, skritt for skritt, nesten umerkelig. Foran den nakne silkeputen hvor gudekongene angivelig pleide å sitte, stanser vi alle fire. Den ene av lamaene virker beveget. Plutselig griper han tak i Geduns arm. Han vil stille meg et spørsmål.

– Tror du at Dalai Lama noengang kommer tilbake til Potala?

Jeg blir stående og nøle noen sekunder og svarer et intetsigende «kanskje».

– Ikke kanskje! sier lamaen og bråvåkner. Det er som om hele den krokete kroppen retter seg opp. – Ikke kanskje, men helt sikkert!

Nå vil han bevise sin påstand og ber meg følge etter. I en av krokene åpner han et lite glasskap med buddhistiske skrifter. Etter litt leting og fomling finner han det han leter etter – en gammel profeti fra det 14. århundre. Der står det, svart på gult, at den 14. Dalai Lama skal bli tvunget til å flykte fra Tibet. Men ifølge den samme profetien skal han vende tilbake før sin død under gunstige forhold.

– Der ser du, sier lamaen og bevilger seg et triumferende smil.

Forsiktig, som om han holder det edleste krystall i hendene, legger han de gulnede papirene tilbake på rett plass. Med lave, hviskende stemmer takker vi lamaen for omvisningen og profetiene. Den som lever, får se. Ingen av oss er eldre enn at vi burde ha sjansen til å oppleve oppfyllelsen av den gamle profetien.

Forsiktig begynner Gedun og jeg vår lange vandring tilbake til dagslyset – en vandring gjennom tomheten og halvmørket. Gedun sier han blir trist til sinns av å rusle rundt i Potala. Det som en gang var en levende bolig, et palass med tusenvis av munker, med lyder, stemmer, bønner og musikk, er redusert til et tomt skall med 62 forsagte munker. Tenk deg en bolig med 1200 rom og 62 beboere. – Og se på disse munkene, sier Gedun. – Ingen av dem ber. Ingen av dem driver noen form for religiøs virksomhet. Det eneste de gjør, er å samle inn penger. Det er pengeinnkrevere de er, og ikke munker. Kineserne har gjort de gamle munkene til pengeinnkrevere.

For oss tibetanere er Potala Dalai Lamas bolig. For kineserne er den en turistattraksjon som de skal tjene penger på. Skjønner du forskjellen?

Nå og da overnattet Heinrich Harrer i Potala. Dessverre, det var ingen festlig opplevelse. Under overoppsyn av den øverste skattmester ble portene låst tidlig hver kveld. Deretter gikk vekterne gjennom hele palasset med sine oljelamper. Ropene deres runget gjennom gangene – ingen andre lyder kunne høres i den trykkende kveldsstillheten. Nettene var lange og rolige, «for man går tidlig til sengs i Potala». Fra de dødes tårn strømmet en atmosfære så nifs at hele palasset virket som et gravmæle. «Jeg kunne godt forstå at den unge kongen var lykkelig når han flyttet ut på landet. Et ensomt barn, uten foreldre og lekekamerater, levde her sitt bedrøvelige liv.»

Harrer ble etter hvert godt kjent med den unge gudekongen. Nå og da ga han gutten leksjoner i engelsk, geografi og historie. Dalai Lama var vitebegjærlig og gløgg. Han elsket å plukke tekniske innretninger fra hverandre og sette dem sammen igjen.

I ledige stunder likte han å stå på taket av Potala og se ned på byen og menneskene med kikkert. Hadde han gjort det samme i dag, ville han selvfølgelig ha kjent seg igjen, for landskapet som omgir Lhasa er uforanderlig. Det brede og fruktbare dalføret. Lhasa-elva. Chakpori. Og fjellene i bakgrunnen, som stiger mellom fem og seks tusen meter til værs. Men selve byen er knapt til å kjenne igjen.

Fra taket av Potola lar jeg blikket gli i alle retninger. Hvor er den tibetanske bydelen, det opprinnelige Lhasa? Faktisk er det vanskelig å oppdage den i mylderet av den nye, kaserneaktige kinesiske bebyggelsen. Lhasa er blitt et kinesisk by, og nå ligger den nye byplanen, «Lhasa 2000», på bordet. Innen årtusenskiftet skal mesteparten av den tibetanske bebyggelsen rives. Stikkordet er «modernisering».

Like nedenfor Potala, i den lille bydelen Sho, er arbeidet i full gang. Med sorg i blikkene står gamle tibetanere og ser på at gravemaskiner og bulldosere går løs på de århundregamle bygningene. I stedet skal «folket» få en stor og åpen plass, med vakre blomsterbedd, springvann og det kinesiske flagget. På nasjonaldagen og andre festdager skal kinesiske soldater paradere over plassen.

Den gang Dalai Lama var guttunge i Potala, kunne kineserne i Lhasa telles på to hender. Chiang Kai-sheks regime var på sammenbruddets rand og hadde ikke krefter til å hevde seg i rikets ytterkanter. Tibet var i praksis et fritt land. Bare den kinesiske amban, sendemann, og hans lille hoff på åtte personer forstyrret idyllen.

Men så, tidlig på 1950-tallet, kom Maos soldater marsjerende over fjellene. Gradvis festet kineserne grepet, ikke bare militært, men også på alle andre områder. I 1959 svarte innbyggerne i Lhasa med å gjøre opprør. Minst 85 000 tibetanere ble drept i blodbadet som fulgte, mens like mange tok bena fatt og flyktet til India.

Innbyggertallet i Lhasa i 1951 ble anslått til 30 000. I dag teller byen ti ganger så mange – 300 000. Bare en fjerdedel er tibetanere.

I 1982 reiste Heinrich Harrer tilbake til Tibet. På ny fikk han sjansen til å beundre byen og dalføret fra Potalas tak. Kameraet ble hentet opp fra vesken, og «det nye Lhasa» ble festet til filmrullene. På hjemveien til Østerrike stanset han i India og viste Dalai Lama bildene. Synet fikk følelsene til å bruse gjennom Gudekongens kropp. Stemmen ble skjelvende og grøtet.

– Dette er en tragedie, sa han.

Både Heinrich Harrer og Amaury de Riencourt ble sterkt grepet og sjarmert av 1940-årenes Tibet. Landet var fattig og tilbakestående, men menneskene virket lykkelige og tilfredse. Humør og latter fylte gater, hus og telt. Forskjellene mellom høy og lav var store – men få, om noen, sultet ihjel. Selv tiggerne, og dem var det mange av, fikk mat og penger til livets opphold. Å hjelpe de fattige gjorde inntrykk på gudene og økte sjansene for et bedre liv etter dette.

«I Tibet er det fem tusen klostre og fire hundre tusen munker,» skrev de Riencourt. «Hver tredje mann er en munk. Foreldrene sender som regel gutten til et kloster når han har fylt ni år.»

Men det sterke religiøse engasjementet krevde sin pris. Fordi munkene levde i sølibat, sank folketallet. Gjennomsnittlig levealder var rundt 30 år, og barnedødeligheten var stor. I hele landets embetsstand var det bare en mann som hadde klart å fylle 70 år – og fire som hadde passert 60! Samtidig måtte den arbeidsføre delen av befolkningen betale store skatter, helst i form av naturalia, til klostrene.

Også adelen hadde store privilegier. Ifølge de Riencourt levde de tibetanske godseierne et liv som minnet om Europas middelalder, og forståelig nok hadde de stor makt over sine leilendinger og tallrike tjenere. Bare sjelden reiste rike tibetanere utenlands.

«De tibetanske adelsmenn foretrekker å oppholde seg i Tibet, som etter deres mening er et jordisk paradis,» bemerket han.

Til sin forundring oppdaget de Riencourt at mange av de bedrestilte husstandene i Lhasa hadde tilgang på elektrisitet. Tibets eneste E-verk ble drevet av en dieselmotor under oppsyn av en ung tibetansk maskinist, utdannet i England. De som forsto engelsk, lyttet til radiosendingene fra New Delhi eller Calcutta. I Tibet fantes det ingen radiostasjon – og heller ingen avis. En gang i måneden ble det imidlertid produsert en tibetansk avis i den indiske byen Kalimpong. Avisen, som utkom i 140 eksemplarer, ble fraktet inn i Tibet på hesteryggen!

Amaury de Riencourt så ikke ett eneste kjøretøy i Tibet, men ifølge Harrer fantes det tre eller fire britiske personbiler. Alle tilhørte Dalai Lama, men han var for ung til å kjøre. De skriftlærde lamaene ved Gudekongens hoff forsto ikke helt hva de kunne brukes til, og dermed ble de stående og ruste.

Harrer ble imponert av tibetanernes omsorg for alle levende vesener – også fluene! Hvis en flue falt i tekoppen, var det en liten katastrofe. Straks ble den reddet fra å drukne. Det kunne jo være en gjenfødt bestemor som lå og sprellet i vannet. «Alltid og overalt er man like opptatt av å redde sjeler og liv. Om vinteren bryter man opp isen på gjenfrosne pytter for å redde fisker og rumpetroll før de fryser ihjel. Om sommeren gjør man det samme hvis dammene holder på å tørke inn.»

Forståelig nok kunne ikke tibetanerne praktisere dødsstraff. I stedet ble drapsmenn smidd i jernlenker og pisket. At ofrene senere døde på grunn av skadene de ble påført, var en annen sak. Ifølge Harrer ble også tyverier og mindre forseelser straffet med offentlig pisking. Synderen ble satt i en slags gapestokk, og der måtte han stå i et par dager. Snille mennesker, fulle av medlidenhet, kom imidlertid straks til og ga fangen både mat og drikke.

«Røvere og overfallsmenn» fikk som oftest en fot kappet av som straff for sine forbrytelser.

«Jeg ble fylt av skrekk da jeg fikk vite hvordan såret blir gjort sterilt,» skrev Harrer. «Den gjenværende arm- eller beinstubben blir holdt i kokende smør!»

I Lhasa, like nedenfor Potala-palasset, står et museum som skal minne de besøkende om brutaliteten i det gamle tibetanske samfunnet. Bilder av kvestede tibetanere, med avhugde armer og ben – og med utskrapte øyne – fyller den ene langveggen. Torturredskapene står oppstilt på rekke og rad. Likeså en gapestokk med en blodig og forslått tibetaner i voks og plast. I en kort periode på 1980-tallet, da tøvær preget forholdet mellom Beijing og Dalai Lama, ble museet stengt. Men nå står dørene vidåpne, et tegn på at dialogen har gått i stå.

En av guidene i museet, en ung kineser som snakker nydelig engelsk, stirrer meg inn i øynene og sier: – Den reaksjonære Dalai Lama-klikken påførte tibetanerne uendelige lidelser. Historien må aldri gjenta seg!

Nei, det gamle Tibet var så visst ikke noe paradis.

Men er torturen og mishandlingen blitt borte i det nye Tibet?

Si navnene Drapchi, Gutsa, Sangyip, Utitod og Dechen Dzong, og tibetanerne i Lhasa vil stivne av skrekk. De fem fengslene ligger i utkanten av byen, omgitt av høye murer, piggtråd og enda høyere vakttårn. Innenfor sitter tusenvis av fengslede tibetanere, mange av dem politiske fanger, trassige munker og nonner – noen kjente, andre navnløse.

De som har sluppet ut med taleevnen i behold, har fortalt om grusomme og systematiske overgrep. Noen av fangene holdes i isolat i årevis. Hvem husker ikke munken Palden Gyatso, som vakte slik oppsikt da han besøkte Norge sommeren 1996? Palden hadde sittet i kinesisk fengsel i 30 år. Foran øynene på et forskremt pressekorps trakk han fram kinesernes masseproduserte torturredskaper, inklusive de elektriske sjokkstavene som brukes på de kvinnelige fangene.

Lenge før Palden Gyatso viste seg på norsk jord, møtte jeg Dalai Lamas tidligere livlege, Tenzin Choedrak. Da Dalai Lama i 1959 flyktet til India, hadde Choedrak vært Gudekongens personlige lege i fire år. De neste 20 årene tilbrakte han i kinesisk fangenskap, den første tiden i Lhasa, senere i et fengsel i den golde Qinghai-provinsen. De små matrasjonene av korn, røtter og bark var nesten uspiselige, men arbeidet fangene ble satt til, var knallhardt. Ikke uventet døde medfangene som fluer. Andre begikk selvmord. Etter bare to år var 40 av de 76 fangene døde. Men selv om lidelsene var ufattelige, ville dr. Choedrak leve.

– Å ta sitt eget liv, er ikke bra. Det er som å kaste en sekk full av gull rett i elva. Ifølge vår buddhistiske lære blir den som begår selvmord, redusert til det ynkeligste av alle vesener. Du må gjenfødes minst fem hundre ganger før du igjen blir et menneske. Slikt går ikke an!

Etter hvert begynte de gjenlevende fangene, desperate og utmagrede, å spise sine egne klær. Lærbelter og sko gikk ned på høykant. Desserten besto av «politiske kampmøter» og bestialsk tortur.

I 1980, mange år og uendelige lidelser senere, ble dr. Choedrak satt fri, gammel, krokrygget og med gusten hud. Omsider kunne han fortelle sin historie til verden. Men fremdeles, i dette øyeblikk, gjennomgår mange tibetanere de samme lidelser som dr. Choedrak.

Redaksjonssjef Huang i Tibet Dagblad står og betrakter seg selv i speilet når jeg kommer anstigende. Ansiktet er bredt, huden blek. På halsen oppdager jeg et langt og stygt sår, og høyre hånd ligger i fatle. Redaksjonssjefen, som er kineser, er i slett lune. På sykkeltur gjennom byen forleden kveld ble han antastet av en gruppe tibetanske ungdommer.

– De kom løpende ut av et smug og begynte å kaste stein etter meg, sier Huang, som er kineser med seks års botid i Lhasa. – En av steinene traff meg i armen, og her ser du resultatet.

Huang stirrer ned på den hvite gipsen. Men Tibet Dagblad, som utgis av partiet, vil nok klare seg ganske bra i hans sykefravær. For ut av faxmaskinen tikker ferdigtygde lederartikler, kommentarer og reportasjer. Avsender er Folkets Dagblad, moderorganet i Beijing. Det lokale stoffet skaffer avisens seksti journalister til veie.

– Lhasa er stort sett en trygg by, sier Huang. – Men om kveldene kan det være farlig for oss han-kinesere å ferdes i visse deler av byen. Noen tibetanere blir ekstra modige i mørket.

– Hvorfor det?

– Fordi det finnes kriminelle elementer blant tibetanerne.

– Er han-kineserne upopulære?

– Slett ikke. Men i alle byer, i alle samfunn, finnes det kriminelle elementer. I går brakte vi en artikkel om volden i de amerikanske storbyene. I Chicago og Detroit drepes folk midt på blanke dagen. Det skjer ikke her. Om kvelden tør ingen amerikanere gå utendørs. Lhasa er tryggere.

Redaksjonsjef Huang forstår hvorfor jeg har oppsøkt Tibet Dagblad. Han har fått mine spørsmål på forhånd. Derfor velger han å ta tyren ved hornene. Han begynner på noe som minner om et foredrag for, som han sier, «å tilbakevise de uhyrlige påstandene til Dalai Lama-klikken».

Huangs store, blinkende våpen er en bunke med statistikk og et hefte med tittelen «Det sosialistiske Tibet». Den neste halvtimen kastes tallene ut i det lille lokalet. Produksjonen har økt på alle områder, nye skoler og sykehus bygges i rekordtempo, mange har kjøpt seg TV-apparater og video, og tibetanerne er lykkeligere enn noen gang.

– Se bare på veksten i folketallet! Under Dalai Lama-klikkens reaksjonære styre sank folketallet i Tibet år for år. I virkeligheten sto den tibetanske rasen i fare for å bli utradert. Men de siste tiårene har vi klart å snu denne utviklingen.

Huang lener seg rolig tilbake i sofaen. Det brede ansiktet får et svakt drag av triumf.

Tall, forstår jeg, er viktige våpen i ordkrigen mellom Beijing og Dalai Lama. Men hvor riktige er tallene, og hvem kan kontrollere dem? Ingen. Dalai Lama hevder for eksempel at han-kineserne, det dominerende folkeslaget i Kina, forsøker å knekke den tibetanske rasen ved hjelp av tvangssterilisering og tvangsaborter, og at 7,5 millioner han-kinesere har invadert «tibetanske områder» (Tibet og de tibetansk-befolkede områdene i naboprovinsene) siden 1949.

– Tull, svarer Huang. – Hvordan kan Dalai Lama være i stand til å telle befolkningen i Tibet, han som bor i India?

– Men hva med alle klostrene som er jevnet med jorden. Mer enn 6300 klostre?

– 6300 klostre? Hvor? Hvor var alle disse klostrene som Dalai Lama snakker om? Vi har aldri klart å finne dem! Men hvis hver eneste steinrøys med bønneflagg på toppen er å betrakte som et kloster, greit, da kan jeg følge deg.

Iveren griper tak i redaksjonssjefens kropp.

– Men Dalai Lama har rett i at det fantes mange klostre og munker i det gamle Tibet. Etter vår mening altfor mange. Så mange at hver tredje eller fjerde mann satt i kloster og ba. Si meg, hvordan kan et samfunn gå framover under slike forhold? Hvordan skal det øke produksjonen? Bedre leveforholdene? Det er umulig. Derfor forsøker vi å holde igjen når klostrene ber om tillatelse til å ta inn flere munker og nonner. De tenker på religionen, vi må tenke på helheten – på hele samfunnet.

Huang slenger nye tall ut i luften: Siden 1980 har regjeringen i Lhasa brukt over 180 millioner kroner på å gjenoppbygge klostrene. Bare Potala-palasset er restaurert for 35 millioner. Bygningsekspertene ble hentet fra både Japan, Indonesia og India.

– I Drepung har vi brukt 15 millioner, og i Samye . . .

– Jo, men så var det mye å ta fatt på! Ble ikke mange av klostrene rasert etter tibetanernes opprør i 1959?

Redaksjonssjefen retter seg opp i sofaen og blir alvorlig.

– Du har rett, og i dag beklager vi sterkt det som skjedde i de svarte årene. Men det er viktig å huske på at hele Kina led i denne perioden. Ingen slapp unna. Ta min familie: Jeg kommer fra en by sør for Shanghai som heter Ningbo. Like utenfor byen ligger et lite buddhisttempel som min mor pleide å oppsøke hver uke. Men hva skjedde med tempelet under Kulturrevolusjonen? Det ble ødelagt av rødegardistene. Buddha-statuene ble knust. Mor gråt i mange år etterpå, og før tempelet ble gjenåpnet, var hun død. Overgrepene under Kulturrevolusjonen var en tragedie for alle kinesere, og ikke bare for tibetanerne.

– Hvor lenge har du vært i Lhasa? spør redaksjonssjefen.

– En knapp uke.

– Men jeg har vært her i flere år. Og vet du hva? I løpet av de siste par årene har det skjedd en revolusjon i denne byen. Endelig, etter 2000 år, har tibetanerne begynt å kvitte seg med sine gamle klær til fordel for nye vestlige moter. De har fått råd til å kjøpe seg jeans, T-skjorter og silkebluser. Nå til dags ser du ikke så mange tibetanske folkedrakter i gatene i Lhasa, og her i Tibet Dagblad har vi en ung tibetaner som går rundt i dyre italienske sko. Selv har jeg ikke råd til å kjøpe så dyre sko. Dette er en revolusjon, skal jeg si deg!

– Et framskritt?

Redaksjonssjefen sukker. Jeg skjønner visst ingenting.

– Du har da vel sett den samme utviklingen i resten av Kina? Folk har kvittet seg med de gamle Mao-klærne og kjøpt seg nye. Når du er pent kledd, føler du deg bedre. Pene klær er et tegn på velstand og sivilisasjon. Det må vel alle være enige om. Forresten, denne tibetaneren med de italienske skoene er virkelig smart. Den siste tiden har han kjøpt og solgt aksjer på Tibet Stocks Business Centre!

– Tibet hva for noe . . . ?

– Tibet Stocks Business Centre. Den nye aksjebørsen! Via satellitt har vi opprettet direkte kontakt med aksjebørsene i Shanghai og Shenzhen. Enhver, også tibetanerne, kan nå delta i det store kinesiske aksjespillet. Med litt flaks kan fattige mennesker bli rike over natten.

Huang fekter ekstatisk med sin syke arm. Samtalen fortsetter, men redaksjonssjefen parerer hvert nytt spørsmål og hvert nytt tall med et motspørsmål og helt andre tall. Til slutt tryller han fram Statistisk årbok for Tibet – på kinesisk! Jeg er på nippet til å heise det hvite flagget.

– Forresten, hvor lenge skal du gå med armen i gips?

– I tre uker.

– Det blir ikke flere sykkelturer i kveldsmørket?

Huang tenker seg om og velger å svare unnvikende.

– Forholdet mellom han-kineserne og tibetanerne er stort sett godt. Det er bare et lite mindretall blant tibetanerne som lager bråk. Jeg skal forresten i bryllup i neste uke. En av mine venner, en han-kineser, skal gifte seg med en tibetansk kvinne. Slikt skjer også i Tibet.

Gedun skjelver over hele kroppen når vi forlater lokalene i Tibet Dagblad. Flere ganger virket det som om han var på nippet til å kaste seg inn i diskusjonen, til å slå håndflaten i bordet med et kraftig smell, til å reise seg og rope ut med høy røst: Dette er mitt land!

Men Gedun mobiliserte jernviljen, og tausheten seiret.

Etterpå er han sliten. Han må hvile og snakker ikke på en halv time.

Året er fullt av festivaler i Tibet, men Den store bønnefestivalen er blant de livligste av dem. Fra hele fjellriket strømmer tusenvis av mennesker til Lhasa, og Barkor, kjerneområdet i den gamle bydelen, forvandles til et fargerikt skuespill av pilegrimer, handelsmenn, gjøglere, mirakelmenn, profeter, tiggere, tryllekunstnere, knivslipere, kjøttselgere, håndverkere, skomakere, smykkeselgere, spedalske, lamaer, svindlere og prostituerte. Nærmere middelalderen er det neppe mulig å komme.

Etnologer på jakt etter jordiske høydepunkter vil stå seg godt på å reise til Den store bønnefestivalen. Barkor blir et tversnitt av alt som måtte finnes i dalfører og fjell – stolte og høyreiste khampaer fra Kham, med knehøye skinnstøvler og kvasse dolker under de brune kappene, pågående handelsmenn fra Amdo og skitne, værbitte nomader fra Changtang, saktmodige munker fra Sera, Ganden og Drepung, fnisende ungjenter i sin fineste stas og slue mannfolk med solbriller og filthatt på jakt etter eventyr.

Som Harrer formulerte det: «Skjønne kvinner viser der fram sine nyeste toaletter, flørter litt med de unge adelsmenn, og også byens mer lettlivede damer finner her det de søker.»

Mange av de langveisfarende har trasket i dager og uker for å oppleve Lhasa. De har krysset elver, sletter og fjell, og mange har sovet under nattehimmelen på veien mot målet. Barna som har fulgt med på ferden, er sure og slitne. Snørr renner fra små neser, trette, fortvilte barnenever sliter i mors klær, skosåler har løsnet, det gnager og verker i åpne sår – lett jammer og gråt fyller den tynne luften.

Gedun viser meg rundt.

– Ser du denne mannen? spør han. – Han er en khampa, akkurat som meg. En rik khampa.

I motsetning til Gedun, som neppe er mer enn 160 centimeter på strømpelesten, rager denne utgaven nesten to meter til værs. Han har stilt seg opp midt på den åpne plassen foran Jokhang, Tibets helligste tempel, med en ryggrad, reisning og mine som selv Napoleon ville ha beundret. Håret er halvlangt, skuldrene er brede, og de nypussede, lysebrune lærstøvlene blinker som gull i ettermiddagssolen. Det er bare så vidt at Gedun tør snakke til sin landsmann fra traktene i øst.

– Jeg kommer fra Chamdo, forteller den stolte khampaen. Chamdo er den største byen i Kham-regionen. – Vi er mer enn tusen kampaer i byen.

På den andre siden av plassen ligger kinesernes politistasjon. Der, i vinduene, står uniformskledde kinesere med kikkerter og mysende øyne. Religiøse festivaler er fine for turismen, men de kan være farlige for lov og orden.

Heldigvis for politistasjonen på Barkor foregår de fleste slåsskampene på de vårgrønne slettene ved Norbulingka, Dalai Lamas gamle sommerpalass. Der står teltene på rekke og rad, der er småbordene, liggestolene, pleddene, kurvene, sekkene og changkrukkene med hjemmebrygget tibetansk øl. Mens de første insektene begynner å surre etter vinterdvalen, måler våryre mannfolk kreftene på gresstustene, skrøner og løgner krysser bordene, litervis med chang, tibetansk øl, helles ned i tørste struper, mens ungjentene jages inn i buskaset av overmodige brystkasser.

Men Lhasas religiøse sentrum er verken Potala eller Norbulingka, det er Jokhang.

Sett utenfra er ikke Jokhang-tempelet noe imponerende byggverk. Det har ikke noe majestetisk over seg, som Peterskirken i Roma, Westminster Abbey i London eller Basilika-katedralen i Moskva. Diskret, nesten umerkelig, blander det 1300 år gamle tempelet seg med den hvitkalkede tibetanske lavhusbebyggelsen.

Og likevel, hit søker hundretusener av tibetanere hvert år for å framføre sine bønner foran det som antas å være originalstatuen av Sakyamuni, den historiske Buddha.

Det kunne ha gått galt med den uerstattelige Sakyamuni-statuen da kineserne så sent som i 1975 stormet Jokhang, raserte deler av interiøret og drepte over 40 munker. Men av en eller annen grunn overlevde gamle Buddha også denne prøvelsen. Kanskje statuen ble spart fordi den opprinnelig ble gitt som en kinesisk gave til tibetanerne? Det var den gang prinsesse Wen Cheng på slutten av 600-tallet kom til Lhasa for å gifte seg med Tibets svar på Harald Hårfagre, den sagnomsuste Songtsen Gambo.

En annen Buddha-statue som den samme kongen fikk i gave fra sin nepalesiske kone, gikk det verre med. Med spett og slegge ble den delt i to, for deretter å havne som skrap i en bakgård i Beijing. Først i 1981 ble den istykkerslåtte helligdommen lappet sammen og reddet for ettertiden.

Så omfattende var ødeleggelsene i Jokhang at tempelet ikke ble gjenåpnet før i 1985. Fremdeles gjenstår et stort restaureringsarbeid, og flere av kapellene er stengt for publikum. Et av dem ble under Kulturrevolusjonen omgjort til et såkalt «Massenes studiesenter for Mao Zedongs tenkning». Gigantiske portretter av den hensynsløse diktatoren ble hengt opp på de store veggene, mens tibetanernes fargerike veggtepper ble revet ned, stuet bort eller brent.

Gedun er godt kjent i Jokhang. Innerst i en av tempelhallene finner han en trapp som fører opp til tempeltaket. Trappen er blitt glatt og farlig av stearin og smør, og det er bare så vidt vi klarer å hale oss opp. Fra tempeltaket, med sine gullforgylte drager og dyr, kan vi igjen beundre Potala, byen og dalen. På baksiden går vi ned en liten trapp. Der ligger tempelets verksteder på rekke og rad. Fra innsiden hører vi bankelyder og lystige stemmer.

– Følg meg, sier Gedun og åpner døren.

Under det lave taket sitter et dusin unge tibetanere på gulvet med bena i kors, bøyd over gamle tepper, malerier og statuer, over messingkar, bønnehjul og gulbrune bønnebøker. De ødelagte gjenstandene skal få sin fordums prakt tilbake – så sant det er mulig. Den gamle mannen som overvåker arbeidet, fyller snart 90 år. Gedun presenterer ham med stolthet. Mannen heter Sonam.

– Fortell oss hvor lenge du har arbeidet her, Sonam!

Gedun roper inn i Sonams øre. Han er tunghørt.

– Siden 1925.

– Og hvor lenge satt du i fengsel?

– Fra 1959 til 1980.

– Og hvorfor ble du kastet i fengsel?

– Fordi jeg forsøkte å forsvare tempelet mot vandalene.

Med lys stemme forteller Sonam om arbeidet i verkstedet. Det er et arbeid som aldri tar slutt. Ødelagte gjenstander fra andre klostre og templer bringes stadig inn. – Se her, sier Sonam. Han løfter en skitten og forvridd tibetansk trompet. – Dette er en rakdung. Ingen har blåst i den siden 1959, men vi skal få liv i instrumentet.

Sonam følger oss ut på tempeltaket med en stor nøkkel. Det er noe han vil vise oss. Han vrir nøkkelen inn i en tung jerndør og skyver den opp. Der inne, blant spindelvev og smådyr, ligger arbeidsoppgaver til langt inn i det neste århundre: et virvar av metallskrot og istykkerslåtte statuer – et lite, men konsentrert uttrykk for Kulturrevolusjonens vanvidd.

– Det er viktig at guttene lærer seg jobben, sier Sonam, for snart er jeg ikke mer.

Ingen vei i Lhasa er mer spennende – og mer nedslitt – enn den kronglete bønneveien rundt Jokhang. I over tusen år har tibetanere fra hele fjellriket strømmet til Lhasa for å streve seg rundt den brosteinsbelagte sirkelen, noen på alle fire. Jo flere runder, og jo mer strev, desto bedre utsikter til et bedre liv etter dette. Gedun vet om en gammel kvinne som har ålet seg rundt Jokhang hver eneste dag siden 1981. Akkurat som personalet på Grand Hotel kunne stille klokken etter Henrik Ibsen, kan innbyggerne i Lhasa følge visernes gang ved å iaktta den senete gamle kvinnen på 86 år.

– Hun kommer snart, sier Gedun og ser på klokken.

Vi sitter på hver vår appelsinkasse, midt mellom frukthandleren og en illeluktende kjøttdisk. Og gamle Drolma svikter ikke. Med en hvesende lyd runder hun hjørnet, riktignok et par minutter etter skjemaet. Kroppen er lett og mager, huden minner om gulbrunt lær. Øynene er fjerne, ansiktet stivt og konsentrert. Hun kan teknikken, Drolma – bevegelsene er langsomme, men rytmiske. Et kort øyeblikk står hun stille, så går hun sakte ned i knestående, hviler et par sekunder, og så strekker hun kroppen ut i hele dens lengde. Så opp igjen, så tre skritt fram – og ned. Det går framover, men sakte. Runden er på 800 meter.

Drolma åler seg mellom appelsinkassene og forbi travle støvler og ben. Selv om Gedun kjenner henne, avstår han fra å hilse. Tenk om Drolma, en av Buddhas mest trofaste disipler på Verdens Tak, skulle bli nødt til å stanse og hilse på alle sine beundrere! Da ville hun ikke få tid til noe annet. I sin egen, lukkede verden vinner hun terreng som sneglen, godt hjulpet av treklossene i hendene og lærlappene som beskytter de spisse, såre albuene.

800 meter. Hvor lang tid bruker Drolma på sin daglige runde til Buddhas pris?

– Et par timer, svarer Gedun.

– Om Mani Padme Hum, sier Drolma og legger seg langflat på brosteinen. Ordene, som mumles dag og natt over hele Tibet, betyr «O juvel i lotusen». Litt senere er hun borte bak svingen. Til samme tid i morgen passerer hun appelsinkassene og kjøttdisken på ny.

Gedun forstår ikke helt hvorfor Drolma gidder å ta disse rundene.

– Hun kommer jo fra Lhasa, sier han.

– Fra Lhasa? Spiller det noen rolle?

– Javisst. De som er født i Lhasa, er garantert en høyere tilværelse etter denne. Bare pilegrimene, de som kommer utenfra, behøver å streve seg rundt på denne måten.

Mens Gedun og jeg sitter på våre appelsinkasser og diskuterer, runder en særpreget olding den krappe svingen. Han må være minst like gammel som Drolma. Halt er han også, så halt at hver eneste bevegelse ser ut som den verste lidelse. For hvert skritt han tar, virker det som om den skjeve kroppen skal falle overende. Forsøkene på å gå ned i knestående avføder vonde knirk og de styggeste grimaser – og den langflate siste akten et klagende rop.

Der jeg sitter, føler jeg trang til å utstøte de særnorske ord: – Gi denne mannen en stav!

Menneskestrømmen fortsetter. Den er som et hjul i evig bevegelse og har ingen ende. Og alle går i samme retning, med klokken. De som går motsatt vei, vanærer tibetanernes religion.

Er det derfor de kinesiske soldatene så ofte velger å gå mot klokkeretningen?

Mens Drolma og alle de andre peser seg videre, forlater solen Verdens Tak. Brått synker temperaturen, men i mange av mannskroppene som har samlet seg foran Jokhang, er både temperaturen og humøret stigende. Det er hundrevis av dem, mest ungdommer i tykke festklær, med innerlommene fulle av kniver, dolker og drammer.

Plutselig skjer det: En slåsskamp! Tibetanere slåss mot tibetanere.

To ganske unge gutter, kanskje i 14-årsalderen, har forsøkt å rane en middelaldrende mann som virker en anelse bedugget. Mannen svarer med å trylle en blinkende dolk fram fra sin brune kappe. Men også guttene har væpnet seg – med en tung kjetting. I de neste sekundene knaser det i metall foran Tibets helligste tempel, mens drikkelaget av halvfulle tibetanske mannfolk følger dramaet med latter og flir. Mannen med dolken får seg et kraftig kjettingslag i bakhodet og begynner å blø, men har ikke til hensikt å gi seg. Som et såret villdyr jager han guttene rundt plassen.

Da kommer det kinesiske politiet. Villdyret blir avvæpnet og lagt i jern, mens guttene klarer å stikke av. Mannfolkene murrer. Hos meg kommer ettertanken: I Buddhas og ikke-voldens rike måtte det kinesere til for å forhindre enda mer blod, i verste fall et drap eller to.

Tibetanerne, et uskyldig og fredsommelig folk?

Gedun trekker på skuldrene.

– Slikt skjer nesten hver kveld. Selv er jeg blitt slått ned og ranet to ganger i løpet av det siste året. Begge gangene av tibetanere. Også tibetanerne er mennesker.

Også tibetanerne er mennesker. En viktig påminnelse. Tibet er ikke noe Shangri-La, selv om tibetanerne ofte framstilles om ufeilbarlige. I landet under skyene finnes både Drolmaer og villdyr i menneskeskikkelse. Og selv Drolma er ikke ufeilbarlig. Er det ikke derfor hun åler seg rundt Jokhang hver eneste ettermiddag?

En ny dag.

Drepung – en gang det største klosteret i Tibet med over 10 000 munker. I dag er bare 700 tilbake, noe som får det enorme komplekset til å virke nesten folketomt. Turister som kommer på besøk, får brått en følelse av å være overlatt til seg selv, som i en italiensk landsby under siestaen. Bare nå og da dukker en munk eller lama opp i de trange smugene som binder området sammen.

Drepung – navnet betyr «Rishaugen» – ligger åtte kilometer vest for Lhasa og består av et hundretalls hvite bygninger som klorer seg fast til en bratt fjellskråning. Med et skjevt smil forteller en eldre lama hvorfor klosteret slapp forholdsvis billig fra rødegardistenes herjinger.

– En brigade på 600 rødegardister fikk i oppdrag å ødelegge Drepung. Men etter to uker slapp de opp for dynamitt. Etterpå gikk de løs på bygningene med bare hendene, men i den tynne luften ble steinblokkene for tunge. Og så ga de opp.

Noe rakk de likevel å ødelegge. Klosterets felleskjøkken, som besto av tre store bygninger, ble lagt i grus. Likeså ble flere av tempelhallene ribbet for verdifulle statuer og kunstskatter – skatter som enten ble knust på stedet eller ført ut av området av skruppelløse kinesere som ville gjøre fortjeneste på den Buddha de hatet så intenst.

De siste årene har de fåtallige munkene brukt mye av tiden til å rehabilitere klosteret. Også myndighetene har ytt sitt i form av pengebidrag og håndverkere. – Men oppgaven er for stor, sukker min omviser. – Vi blir ikke ferdige i dette århundret. Men kanskje i det neste.

I klosterets nye kjøkken forberedes det neste fellesmåltidet. Kjøkkenet minner om en lang, underjordisk vinkjeller. Men vintønnene mangler. Sittende på gulvet strever munkene med å lage tsampa – byggmel og jaksmør blandes sammen og formes med håndflatene til harde, skittenbrune boller. Så lenge mennesker har levd i dette landskapet, har tsampabollene holdt liv i dem. Her – i Drepungs underjordiske kjøkken – er det såvisst ingen fransk kokkekunst som utøves, ingen raffinerte dekorasjoner, ingen velluktende sauser og ingen grønne pynteblad. Her er det ingen variasjon i matveien. Munkene slipper å våkne til en ny dag og spørre om hva som står på menyen. Det går i tsampa hver eneste dag og i år etter år – tsampa, kanskje litt jakkjøtt og litervis med smørte.

Men hvor er de 700 munkene? Kjøkkenet er i hvert fall ikke stort nok til å bespise 700 sultne menn. På min vandring gjennom det som en gang var verdens største kloster, seg jeg bare noen få av dem. Ligger de og sover? Har de gjemt seg? Sitter de samlet i felles bønn?

– Nei, de arbeider, forteller en av munkene. – En gang iblant, kanskje en eller to ganger i uken, deltar de i jordbruksarbeid.

– Hvorfor det?

– Fordi kineserne har bestemt det.

– Når kommer de tilbake?

– I kveld. Ved åttetiden.

I stedet for munkene er det turistene som dominerer de trange gatene i Drepung. De fåtallige munkene som er blitt igjen i klosteret, følger turistene rundt – og for hvert knips med fotoapparatet, strekker de hendene fram. Yuan! Yuan! Det er penger de vil ha, grønne kinesiske pengesedler til vedlikehold og restaurering. Dessuten trygler de etter bilder av Dalai Lama. Helst i farger, og jo større de er, desto bedre. Selv har jeg ikke noe bilde av gudekongen, ikke så mye som et fillete bilde i svart-hvitt. Og ikke nok med det, lommene mine er tomme for yuan-sedler. Faktisk har jeg ingenting å by på.

Da griper Gedun inn. Med stolt mine erklærer han:

– Men denne mannen fra Norge har møtt Dalai Lama to ganger!

Geduns ord slår ned som en bombe mellom de hvitkalkede steinveggene. Munken svarer med et skjærende høyt rop, han slår ut med hendene og påkaller dem som påkalles kan. Ut av smale dører og tunge forheng tyter lange rekker med storøyde munker, noen kommer løpende, en av dem snubler og faller, og plutselig står jeg omringet av et hundretalls mennesker innpakket i burgunderrøde tekstiler. Den lille plassen med brosteinen og blomsterkrukkene forvandles til et lite opprør. Se, et menneske som har møtt Dalai Lama!

Munkene presser seg på, og Gedun begynner å ane uråd.

– Let’s go, hvisker han.

Men det er lettere sagt enn gjort. En av de eldre munkene – kanskje han er en lama – vil vite om Dalai Lama er ved god helse. En annen spør om gudekongen er like glatt i huden som bildene kan tyde på. En tredje, en tynn spiker av en munk, vil vite om Dalai Lama savner Tibet. Spørsmålene hagler, og mumlingen rundt meg blir stadig kraftigere. Noen nøyer seg med bare å stirre. Jeg måles fra topp til tå, nesten som et månevesen som nettopp har landet med sitt fartøy. Snart føler jeg meg som en ambassadør for Dalai Lama – forsøker å svare så godt jeg kan, mens Gedun febrilsk leter etter en retrettmulighet.

Med bukk og nikk og «tusen takk» kjemper vi oss ut av mengden, mens munkene trekker seg langsomt tilbake. Føler de seg forrådt, har de god grunn til det.

Nede ved hovedporten, der tiggerne slåss om turistenes mynter, puster Gedun lettet ut. Lokalkjent som han er, vet han at det skal lite til for å provosere kineserne til handling. I alle de store klostrene i Lhasa-området har kineserne sine vakter – sine øyne og ører. Denne gangen slapp vi med skrekken.

Også Dalai Lamas virkelige ambassadører slapp med skrekken da de besøkte Tibet i 1979. I Beijing blåste de milde vinder, og i et anfall av medgjørlighet sa de kinesiske lederne ja da Dalai Lama ba om å få sende en offisiell delegasjon til hjemlandet. Delegasjonen ble ledet av Lobsang Samten, en yngre bror av gudekongen.

Hensikten med besøket var å undersøke forholdene i det mye omtalte «nye Tibet». Da delegasjonen ankom Barkor-plassen i Lhasa, hadde 17 000 tibetanere presset seg sammen for å få et glimt av gudekongens bror. Selv sidegatene var svarte av mennesker som ropte og gråt om hverandre. Lobsang Samten, som forsøkte å trøste sine landsmenn som best han kunne, ble overøst med sympatierklæringer og bønner om at Dalai Lama måtte komme tilbake. Flere ganger følte Dalai Lamas utsendte at de var i livsfare. Trykket fra folkemengden tok nesten pusten fra dem, og de kinesiske soldatene hadde sin fulle hyre med å kontrollere det kollektive følelsesutbruddet.

Blant medlemmene i delegasjonen var Phuntsog Wangyal, nå bosatt i London.

– Vi følte oss så viktige, men likevel så hjelpeløse, fortalte Wangyal meg flere år senere. – Når fattige kvinner falt på sine knær og ba oss hjelpe ektemenn og sønner ut av fengslene, var det ingenting vi kunne gjøre. Når sultne barn strakk hendene fram etter mat, hadde vi ingenting å by på. Det eneste vi kunne yte tilbake, var vår medlidenhet og våre bønner.

Delegasjonen reiste fra sted til sted, hele tiden med kineserne som nervøse oppassere. På landeveien i Amdo-provinsen – i det mest øde av alle verdens landskaper – dukket 6000 tibetanere opp, nesten som tryllet ut av fjellene. Kortesjen ble overøst med hvite skjerf – den typiske tibetanske hilsen – og de vakreste fjellblomster, før folkemassen regelrett overfalt kjøretøyene. De ville inn i bilene og hilse på de reisende, ikke minst Dalai Lamas bror.

– Da vi endelig kunne kjøre videre, var alle vindusrutene knust, mintes Wangyal.

Etterpå bemerket de kinesiske oppasserne:

– Der ser dere! Hva tror dere ville ha skjedd hvis Dalai Lama selv hadde kommet? Vi ville ikke ha vært i stand til å beskytte ham.

Delegasjonsbesøket i 1979 – og også to senere besøk – overbeviste kineserne om at det ville være for farlig å la Dalai Lama reise hjem. Tibetanerne ville gå amok, og i verste fall ville regjeringen i Beijing få alvorlige problemer med å kontrollere situasjonen.

Etterpå fikk Dalai Lama tilbud om å slå seg ned i Beijing, der han skulle få bo i rolige omgivelser – omgitt av blomster og buddhaer – og i tillegg få en rolle som «rådgiver» for regjeringen. Dalai Lama svarte nei takk. Han er tibetaner, og Lhasa er hans hjem.

I dag har tibetanernes leder status som «splittelsesmaker» i den offisielle kinesiske propagandaen. Han beskyldes for å ville løsrive Tibet fra «fedrelandet» og for å støtte voldelig separatistvirksomhet på tibetansk jord. Ingen av påstandene er riktige. Dalai Lama kjemper for tibetansk selvstyre – ikke uavhengighet. Og han gir ingen støtte til tibetanere som forsøker å bekjempe det kinesiske regimet med voldelige midler.

– Før tolererte kineserne at tibetanerne pyntet klostrene og hjemmene sine med bilder av Dalai Lama. Men ikke nå lenger, forteller Gedun. – Nå blir ethvert bilde av Dalai Lama fjernet og brent. Kineserne trenger seg inn i tibetanske hjem til alle døgnets tider for å lete etter forbudte bilder. Slik er det å være tibetaner.

På vei ned bakkeskråningen fra Drepung kjører Gedun og jeg forbi Nechung, det gamle hovedsetet til det tibetanske statsorakelet. Men Nechung-tempelet er ikke hva det en gang var. Tempelet skal gjenreises, men mange års arbeid gjenstår.

Igjen må jeg bla i mine bøker for å mane fortiden tilbake. Etter sitt besøk i 1947 skrev Amaury de Riencourt:

«Vi ankom Nechung ved nitiden og red på den brolagte alléen opp til den imponerende helligdommens hovedport. En munketjener tok hestene våre, og jeg steg opp på den brede trappen som førte til tempelets store gårdsrom. Fem eller seks hundre purpurkledde lamaer satt på jorden side om side i lange regelmessige rekker og messet langsomt en endeløs salme med lave, gutturale stemmer. Det var som om de halte utrolig dype toner opp fra magen. Da messingen stanset, sendte veldige tifots trompeter på tempeltaket ut dype støt, og litt senere kom skingrende toner fra små sølvtrompeter. Skyer av røkelse steg opp fra to tunge messingkrukker og duften av sandeltre omslynget tempelets tak, som var laget av skinnende, ekte gull.»

Langsomt våget de Riencourt og hans tibetanske ledsager seg inn i den mystiske helligdommen. I enden av en lang, mørk hall med fresker og grinende djevler på veggene fant de vesenet de lette etter: «Jeg så et menneske sitte på tronen, omgitt av fem-seks lamaer som bøyde seg over ham. Det var Tibets statsorakel.»

De Riencourt fortsatte:

«Den monotone brummingen av besvergelser ute på plassen hørtes gjennom døren, og mens hundrevis av lamaer strømmet inn, snek jeg meg lydløst nærmere tronen. Det berømte medium satt på en stabel av silkeputer, overdådig kledd i praktfulle blå og grønne brokader. Han var barhodet, men utstyrt med en mengde halsbånd og ringer, oversådd med juveler. En skinnende magisk brystplate hang om halsen hans, og et sølvsverd lå på et bord ved tronen.

For å komme i transe måtte statsorakelet drive bevisstheten ut av kroppen. Deretter kunne tempelets ånd ta hans tomme hylster i besittelse og formidle forbindelsen med den åndelige verden. Hallen var nå så full at noen av lamaene måtte trekke seg ut og vente i forgården. I neste øyeblikk kom regjeringens representant, og seremonien kunne begynne. De tunge dørene ble lukket med et brak, og en øredøvende torden fra et merkelig orkester fylte hallen. Det besto av trompeter, gongonger, bekkener og trommer. Disharmonien kunne ikke bli verre og ville ha vært nesten uutholdelig selv for en umusikalsk vesterlending. Men etter hvert ble jeg vant til den, og en underlig, uforklarlig stemning grep meg.»

Mens musikken herjet med omgivelsene og de Riencourts vestlige ører, satt orakelet og svaiet fram og tilbake ved alteret, støttet av fire kraftige munker. Øynene var lukket, og ansiktet vred seg i smerte. Etter noen minutter falt mannen bakover, og straks ble en fantastisk hodepynt – et stor klump av massivt gull med elefanttenner, glitrende edelstener og påfuglfjær – plassert på hans hode.

Snart lå statsorakelet på ryggen med to munker på hver side.

«Hele tiden ble orakelet rystet av krampetrekninger. Med ett satte han seg opp, og i det usikre lyset fra dirrende flammer så jeg at svetten rant nedover ansiktet. Så begynte de små bjellene på den gylne drakten å klinge rytmisk, og litt senere sprang han opp og dro lamaene etter seg. Med en lynsnar bevegelse trakk han sverdet og utførte en vill dans til øredøvende akkompagnement av orkesteret. Etter sin djevelske dans falt han sammen . . . »

En lama-sekretær erklærte med høy røst at tempelets ånd hadde tatt orakelets kropp i sin besittelse!

Nå kom det store øyeblikket: Statsorakelet skulle uttale seg om framtidige hendinger – og lamasekretæren sto klar med sine skrivesaker. Men ingenting skjedde! I stedet velsignet han forsamlingen og begynte å kaste innvidde riskorn ut i søylegangen. Som ventet kastet munkene seg over den hellige maten, og i Nechungs store hall ble det kjempet desperat om hvert enkelt riskorn. Plutselig, etter et siste hopp, falt statsorakelet bakover, mistet hodepynten og besvimte.

«Mengden flyktet med ville hyl,» berettet de Riencourt, «mens fire munker bar orakelets motstandsløse kropp tilbake til hans bolig.»

Da det dramatiske opptrinnet var over, ble de Riencourt fortalt at statsorakelet hadde hatt en dårlig dag – det var forresten ikke den første: «Statsorakelet er ny i dette arbeidet. Han har bare vært her i ett år og har ennå ikke profetert. Slikt krever mye øvelse, og dessuten må oraklene passe seg så de ikke gjør feil og gir gale svar. Mange er blitt degradert og kastet i fengsel på grunn av falske profetier!»

Tause blir Gedun og jeg stående og betrakte dagens Nechung. En mager hund lusker gjennom ruinene. En gammel mann som kan minne om en tigger, krøker seg forbi. I bakkeskråningen ligger en haug med søppel. Gedun, som fremdeles skjelver etter opplevelsen i Drepung, hvisker at statsorakelet flyktet fra Tibet sammen med Dalai Lama. Like etter ble tempelet rasert og sprengt i småbiter.

– Finnes det et tibetansk statsorakel fremdeles . . . ?

– Så klart! Men han bor i Dharamsala i Nord-India, i samme landsby som Dalai Lama. Han begynner å bli gammel nå, over 60 år.

– 60 år er ingen alder.

– Et virkelig orakel lever ikke lenge. Kroppen blir utslitt av de mange transene. Når et orakel lever til det har fylt seksti, har det levd lenge!

– Jeg har til og med hilst på det tibetanske statsorakelet, fortsetter Gedun. – Han er en ganske vanlig mann som går i basaren hver dag for å handle. Men mesteparten av tiden tilbringer han i Nechung.

– I Nechung?

– Nettopp. I Dharamsala har vi reist et nytt tempel som også heter Nechung. Der bor det tibetanske statsorakelet.

– Hvor ofte blir han besatt av tempelguden?

– Jeg er ikke helt sikker. Kanskje en gang i måneden, kanskje oftere.

– Lytter Dalai Lama til statsorakelet? Tar han orakelet på alvor?

Gedun ser forundret på meg.

– Selvfølgelig! Alle tibetanere tar statsorakelet på alvor!

Der og da bestemmer jeg meg. Jeg avslutter ikke min asiatiske reise før jeg har besøkt det tibetanske statsorakelet i Dharamsala.