Robert Galbraith

Når gjøken galer

Oversatt av Heidi Grinde

Robert Galbraith

Når gjøken galer

Oversatt av Heidi Grinde

Til den virkelige Deeby med stor takk

Hvorfor om vinteren, når sneen daler?

Du skulle blitt født når gjøken galer,

eller når druene grønnes i klaser,

senest når svalene samles i flokker

før de flyr langt mot sør

fra en sommer som dør.

Hvorfor om våren, når sommeren kaller?

Du skulle ha dødd når bladene faller,

når kornet er skåret og høstregnet

pisker mot gjennombløtt stubbmark

og alt gråter fra før

for det vakre som dør.

Christina G. Rossetti – En sørgesang. 

Prolog

Is demum miser est, cuius nobilitas miserias nobilitat.

Ulykkelig er den hvis berømmelse gjør hans ulykke berømt.

Lucius Accius: Telephus

Gaten summet som en fluesverm. Fotografer trengte seg sammen bak politisperringene og løftet langsnutete kameraer; pusten deres sto som en sky i luften. Snøen falt tett og jevnt på luer og skuldre, linser ble pusset med behanskede fingre. Fra tid til annen kom utbrudd av planløs klikking når tilskuerne utnyttet ventetiden til å fotografere det hvite seilduksteltet midt i gaten, inngangsdøren til den høye mursteinsblokken bakenfor, og balkongen i øverste etasje som kroppen hadde tumlet ned fra.

Bak den tette klyngen med paparazzier sto hvite kassebiler med enorme parabolantenner på taket, og journalister som snakket – enkelte på fremmede språk – mens lydmenn med hodetelefoner hang over dem med mikrofoner. Mellom opptakene stampet reporterne med bena og varmet hendene på kaffekrus hentet fra den stappfulle kafeen noen kvartaler unna. Kameramennene, med ulluer godt nedover ørene, fikk tiden til å gå med å filme fotografenes rygger, balkongen, teltet som skjulte den døde – før de skiftet posisjon og tok panoramabilder som fanget inn hele det kaoset som hadde eksplodert i den rolige, snødekte Mayfair-gaten med rekker av glinsende, svartmalte dører innrammet av hvite steinsøyler og flankert av vakkert trimmede prydbusker. Foran inngangsdøren til nummer 18 hadde politiet trukket sperrebånd. I gangen innenfor kunne man skimte politifolk, deriblant noen teknikere i hvite kjeledresser.

Nyheten hadde nådd fjernsynskanalene alt for flere timer siden. Politiet holdt tilbake folk som trengte seg på fra begge ender av gaten, noen hadde kommet ens ærend for å glo, andre hadde stanset opp på vei til jobben. Mange løftet mobilene i været for å ta bilder før de gikk videre. En ung mann som ikke visste hvilken balkong som var den relevante, fotograferte alle sammen etter tur, selv om den i midten var full av frodige, grønne busker, tre stykker på rekke og rad, og knapt hadde plass til et menneske i tillegg.

Noen unge jenter kom med blomster, og ble filmet mens de overrakte dem til politiet som ennå ikke hadde funnet noe passende sted til dem, og derfor plasserte dem forlegent i baksetet på politivanen, fullt klar over at kameralinsene fulgte hver bevegelse de gjorde.

De utsendte reporterne fra kanalene som sendte nyheter tjuefire timer i døgnet, kom med en jevn strøm av kommentarer og spekulasjoner omkring de få sensasjonelle kjensgjerningene de hadde fått vite.

«… fra leiligheten sin i øverste etasje klokken to i morges. Sikkerhetsvakten i bygningen varslet politiet …»

«… fremdeles ingen tegn til at de vil fjerne liket, hvilket har ført til spekulasjoner om …»

«… vet ennå ikke om hun var alene da hun falt …»

«… politiet er i ferd med å foreta en grundig gjennomsøkning av hele bygningen …»

Teltets indre var fylt av kaldt lys. To menn satt på huk ved siden av den døde, endelig klar til å plassere henne i en likpose. Hodet hadde blødd litt ned i snøen. Ansiktet var hovent og forslått, det ene øyet forsvunnet i en hudfold, det andre bare en matt, hvit stripe mellom oppsvulmede øyelokk. Det flakkende lyset glitret i den paljettbesatte toppen hun hadde på seg; det ga et urovekkende inntrykk av bevegelse, som om hun pustet igjen eller spente musklene for å reise seg. Snøen falt mykt, som svak tromming av fingertupper, på seildukstaket.

«Hvor blir det av den jævla ambulansen?»

Roy Carver, betjent i kriminalpolitiet, begynte å bli hissig. Han var en mann med ølmage, rødsprengt ansikt og vanligvis store svetteringer i armhulene på skjorten, og den vesle tålmodigheten han hadde, var brukt opp for lenge siden. Han hadde vært der nesten like lenge som liket, føttene hans var iskalde og følelsesløse, og han var svimmel av sult.

«Ambulansen er to minutter unna,» sa overkonstabel Eric Wardle, og besvarte dermed uten å vite det sin overordnedes spørsmål da han kom inn i teltet med mobiltelefonen presset mot øret. «Har nettopp ordnet fri vei for den.»

Carver gryntet. Det dårlige humøret hans ble enda verre ved tanken på at Wardle sikkert syntes det var spennende med alle fotografene. Wardle var ung og kjekk med tykt, bølgete, mørkt hår som hadde fått et lett slør av snø, og etter Carvers mening hadde han somlet bevisst de få gangene de hadde vært ute av teltet.

«Gjengen der ute kommer iallfall til å forsvinne så snart liket er kjørt vekk,» sa Wardle som fremdeles stirret på fotografene.

«De forsvinner ikke så lenge vi behandler dette som et jævla drapsåsted,» glefset Carver.

Wardle svarte ikke på den underliggende utfordringen. Carver eksploderte likevel.

«Den stakkars dama hoppet. Det var ingen andre der. Det såkalte vitnet ditt er blåst i huet av kokain …»

«Nå kommer den,» sa Wardle, og til Carvers forargelse smatt han ut av teltet igjen for å vente på ambulansen under full kameradekning.

Saken tvang alle nyheter om politikk, krig og katastrofer til side, og hver eneste versjon gnistret av bilder av den døde kvinnens feilfrie ansikt og smidige, velformede kropp. I løpet av noen timer hadde de få, kjente faktaene spredd seg som virus til millioner av mennesker: krangelen – i full offentlighet – med den berømte kjæresten, turen hjem alene, skriket folk hadde hørt, og til slutt fallet som førte henne i døden …

Kjæresten søkte tilflukt på en avrusningsinstitusjon, men det var fremdeles ikke et ord å få ut av politiet; de som hadde vært sammen med henne kvelden før hun døde, ble jaget vilt; tusener av avisspalter ble fylt, og time på time med tv-nyheter, og kvinnen som sverget på at hun hadde hørt en ny krangel umiddelbart før det dødelige fallet, fikk også en kortvarig berømmelse og ble belønnet med mindre fotografier ved siden av bildene av den vakre, døde piken.

Men så – fulgt av et nesten hørbart, skuffelsens stønn – ble det bevist at vitnet hadde løyet, og så rømte hun til avrusning, og den berømte hovedmistenkte dukket fram igjen, som mannen og kona i en værhytte som aldri kan være utenfor samtidig.

Så det var altså selvmord likevel, og etter et øyeblikks lamslått taushet ble det blåst et svakt, nytt liv i historien. Mediene hevdet at hun var ubalansert, ustabil, ute av stand til å takle superstjernelivet hun hadde oppnådd gjennom skjønnheten og det ville livet sitt; at hun var blitt ødelagt av omgang med folk med mer penger enn moral; at den nye, dekadente livsførselen hadde ført til fullstendig forvirring i et sinn som allerede var sårbart. Hun ble en historie stappfull av moralisme og skadefryd, og det var så mange nyhetskommentatorer som trakk paralleller til Ikaros at Private Eye viet en hel artikkel til saken.

Og så, til slutt, ebbet hysteriet ut, saken var ingen nyhet lenger, og selv journalistene hadde ikke mer å si, men for mye var allerede sagt.

Tre måneder senere

Del en

Nam in omni adversitate fortunae infelicissimum est

genus infortunii, fuisse felicem.

For når lykken snur seg, er den mest ulykkelige av ulykkelige menn den som en gang har vært lykkelig.

Boethius: De Consolatione Philosophiae

1

Selv om Robin Ellacott i løpet av sitt tjuefemårige liv hadde opplevd drama og episoder av ymse slag, hadde det aldri hendt at hun hadde våknet og visst med sikkerhet at hun ville huske dagen som kom så lenge hun levde.

Like etter midnatt hadde Matthew, kjæresten hennes gjennom mange år, fridd til henne under Eros-statuen midt på Piccadilly Circus. Ør av lettelse over at hun sa ja, hadde han tilstått at han hadde planlagt frieriet i thairestauranten der de nettopp hadde spist middag, men at han ikke hadde regnet med det tause paret ved bordet ved siden av som hadde lyttet til hele samtalen mellom dem. Derfor hadde han foreslått en spasertur gjennom de nattemørke gatene, tross Robins protester om at de måtte tidlig opp neste morgen, og til slutt var han blitt grepet av inspirasjon og hadde dratt sin forvirrede kjæreste bort til trappen ved foten av statuen. Der hadde han – på en svært lite Matthew-lik måte – latt den kalde vinden feie vekk all sjenanse, gått ned på det ene kneet og fridd rett for nesen på tre uteliggere som krøp sammen på et trappetrinn og drakk av en flaske som så ut til å inneholde metanol.

I Robins øyne hadde det vært det mest perfekte frieriet i hele ekteskapets historie. Han hadde til og med hatt en ring i lommen – en safir med to diamanter – som hun hadde på fingeren nå, den passet perfekt, og hele veien til byen satt hun og stirret på ringen på hånden som hvilte i fanget hennes. Nå hadde hun og Matthew en historie å fortelle, en morsom familiehistorie av den typen man fortalte barna sine, en historie om hvordan planen hans (hun frydet seg over at han hadde hatt en plan) hadde gått skeis, så han måtte ty til spontanitet. Hun elsket uteliggerne og månen og Matthew på kne, engstelig og forfjamset; hun elsket Eros og gamle, skitne Piccadilly og den svarte taxien de hadde tatt hjem til Clapham. Hun var faktisk ikke langt fra å elske hele London, som hun hittil, i den måneden hun hadde bodd der, ikke hadde næret spesielt varme følelser for. Ringen kastet til og med et varmt og strålende skjær over de blekfete pendlerne som trengte seg rundt henne i T-banevognen, og da hun kom ut i den gråkalde marsdagen ved Tottenham Court Road stasjon, strøk hun over undersiden av platinaringen med tommelen og opplevde en eksplosiv lykkefølelse ved tanken på at hun kanskje kunne kjøpe noen bryllupsblader i lunsjpausen.

Hun tiltrakk seg mange menns blikk mens hun tråklet seg forbi veiarbeidene øverst i Oxford Street med blikket festet på papirlappen hun holdt i høyre hånd. Robin var på alle måter en pen jente – høy og velformet, med langt, rødblondt hår som flagret i vinden der hun gikk raskt og bestemt av gårde mens kulden ga henne roser i kinnene. Dette var den første dagen i en ukes sekretærvikariat. Hun hadde jobbet for et vikarbyrå siden hun kom til London og flyttet sammen med Matthew, men ikke stort lenger nå; hun hadde avtaler om det hun kalte «ordentlige» intervjuer.

Det mest problematiske med disse uinspirerende småjobbene var ofte å finne kontorene. Sammenlignet med den vesle Yorkshire-byen hun kom fra, føltes London enorm, komplisert og umulig å finne fram i. Matthew hadde sagt at hun ikke måtte vandre rundt med nesen i kartboken, da ville hun se ut som en turist og være tilsvarende sårbar; derfor stolte hun oftest på dårlige, håndtegnede kartskisser en eller annen i byrået hadde laget til henne. Hun var ikke overbevist om at hun så mer ut som en innfødt londoner for det.

Metallstakittene og de blå plastveggene som var satt opp rundt veiarbeidene gjorde det mye vanskeligere å se hvor hun skulle, fordi de skjulte halvparten av landemerkene som var tegnet opp på kartskissen. Hun krysset den oppgravde gaten foran en tårnhøy kontorbygning som var merket «Centre Point» på skissen – den hadde et nettverk av jevnstore, firkantede vinduer og lignet en enorm betongvaffel – og fortsatte i retning Denmark Street.

Hun fant gaten nesten ved en tilfeldighet. Etter å ha travet gjennom et smalt smug som het Denmark Place, kom hun ut i en gatestump full av spennende butikker – vinduer fulle av gitarer, keyboard og alt som tenkes kunne av musikalske døgnfluer. Midt i gaten var et nytt, dypt hull omgitt av røde og hvite stakitter, og arbeidere i neonlysende jakker plystret morgenmuntert etter henne. Robin lot som hun ikke hørte.

Hun kikket på klokken. Som vanlig hadde hun lagt inn god tidsmargin i tilfelle hun rotet seg bort, og nå var hun et kvarter for tidlig ute. Kontoret hun skulle til, lå bak en helt vanlig, svart dør til venstre for 12 Bar Café; navnet på personen som holdt til på kontoret, var skrevet på en lurvete lapp linjert papir som var festet med tape under ringeklokken til tredje etasje. På en vanlig dag, uten den splitter nye, glitrende ringen på fingeren, ville det hele kanskje virket utiltalende; men i dag var den skitne papirlappen og den flassende malingen på døren, i likhet med uteliggerne natten før, bare små morsomme detaljer i den rosenrøde, romantiske stemningen hun befant seg i. Hun så på klokken igjen (det glitret i safiren, og hjertet gjorde et lite hopp – hun skulle se den steinen glitre resten av livet); så kjente hun et stikk av lykke og bestemte seg for å komme for tidlig og demonstrere ivrig interesse for en jobb som ikke spilte den ringeste rolle for henne.

Hun skulle akkurat til å ringe på da den svarte døren fløy opp innenfra, og en kvinne stormet ut i gaten. Et øyeblikk kjentes det underlig nok som om tiden sto stille da de to så hverandre rett inn i øynene og spente kroppen for å motstå sammenstøtet. Robins sanser var uvanlig skjerpet denne vidunderlige morgenen; skjønt hun bare så den andres hvite ansikt i brøkdelen av et sekund, gjorde det slikt inntrykk på henne at like etterpå, da de hadde unngått kollisjonen med en centimeters klaring, og den mørke kvinnen hastig forsvant bortover gaten, rundt hjørnet og ut av syne, var hun sikker på at hun skulle greid å tegne et perfekt portrett av henne etter hukommelsen. Det var ikke bare den uvanlige skjønnheten i den ukjentes ansikt som hadde etset seg inn i hukommelsen, men også uttrykket – rasende, men likevel merkelig opprømt.

Robin fikk tak i døren før den smalt igjen. Innenfor var en trist trappeoppgang der en gammeldags metalltrapp snodde seg i spiral oppover rundt en like antikvert sprinkelheis. Hun konsentrerte seg om å hindre at de høye hælene satte seg fast i metalltrinnene, og gikk opp i annen etasje, forbi en dør med en laminert, innrammet poster med ordene Crowdy Graphics, og fortsatte videre oppover. Det var først da Robin kom fram til glassdøren i etasjen over at det gikk opp for henne hva slags virksomhet hun hadde leid ut sin arbeidskraft til. Ingen på byrået hadde sagt noe om det. Inngravert på glassdøren sto det samme navnet som på papirlappen utenfor: C.B. Strike, og – nedenfor navnet – ordet Privat etterforsker.

Robin ble stående helt stille med halvåpen munn og følte at hun opplevde et under, en følelse ingen som kjente henne ville ha forstått. Hun hadde aldri betrodd et eneste levende menneske (ikke engang Matthew) at hun hele sitt liv hadde båret på en hemmelig, barnslig drøm. At dette skulle skje i dag, av alle dager! Det kjentes som om Gud hadde blunket til henne (og dette forbandt hun også på en måte med det magiske ved dagen, med Matthew og ringen, skjønt når sant skal sies, fantes det ingen sammenheng overhodet).

Hun nøt øyeblikket og nærmet seg langsomt døren med glassruten. Hun strakte ut den venstre hånden mot klinken (ingen glimt fra safiren i det elendige lyset), men før hun rakk fram, ble også glassdøren slynget opp.

Denne gangen ble det ikke bare så vidt. Hundre kilo med uflidd mannfolk smalt blindt inn i henne; Robin ble slått over ende, mistet håndvesken, og med vilt fektende armer ble hun slynget bakover mot tomrommet bak den livsfarlige trappen.

2

Strike sto støtt tross sammenstøtet, hørte det skingrende skriket og reagerte instinktivt ved å slenge fram en lang arm og gripe en håndfull med stoff og menneskekjøtt. Et nytt smerteskrik ga gjenlyd i murveggene, og med et kraftig rykk greide han å hale jenta tilbake til fast grunn. Ekkoet fra skrikene hennes gjenlød fremdeles mellom murveggene, og det gikk opp for ham at han selv hadde brølt: «Herre Jesus!»

Jenta lå sammenkrøket av smerte og klynket ved kontordøren. Ut fra den skjeve kroppsstillingen og den ene hånden som var dypt begravet under kåpekragen, sluttet Strike at han hadde reddet henne ved å gripe rundt en vesentlig del av det venstre brystet. Mesteparten av jentas rødmende ansikt lå skjult bak et forheng av blondt, bølgete hår, men Strike så at det rant tårer av smerte fra det ene øyet som var synlig.

«Faen – unnskyld!» Den høye stemmen runget mellom murveggene. «Jeg så deg ikke – regnet ikke med at det var noen der …»

Under føttene deres hørtes et rop fra den eksentriske einstøingen av en grafisk designer som holdt til i etasjen under: «Hva er det som skjer der oppe?», og et sekund etter en dempet jamring som tydet på at eieren av baren i første, som sov i loftsleiligheten over Strikes kontor, også var blitt forstyrret – kanskje vekket – av bråket.

«Kom inn hit …»

Hun krøp fremdeles sammen ved døren, Strike skjøv den opp med fingertuppene for ikke å risikere å komme borti henne, og viste henne inn på kontoret.

«Er alt i orden der oppe?» ropte den grafiske designeren klagende.

Strike smelte kontordøren igjen bak seg.

«Det går helt bra,» løy Robin med skjelvende røst, fremdeles sammenkrøket med ryggen til ham og hånden mot brystet. Etter et par sekunder rettet hun ryggen og snudde seg, fremdeles ildrød i fjeset og våt i øynene.

Mannen som ufrivillig hadde anfalt henne var diger – høyden, håretheten og en svakt rundet mage fikk ham til å minne om en grizzlybjørn. Det ene øyet var blått og oppsvulmet, og han hadde et kutt like under øyenbrynet. Nedover det venstre kinnet og den kraftige halsen som stakk opp av en åpen skjorte, løp lange kloremerker, hvite i kantene og med størknet blod i midten.

«Er du M-Mr Strike?»

«Ja.»

«Jeg … jeg er vikaren.»

«Du er hva?»

«Vikaren. Fra Temporary Solutions?»

Navnet på vikarbyrået var ikke nok til å fjerne det vantro uttrykket fra det forslåtte fjeset hans. De stirret forvirret og fiendtlig på hverandre.

I likhet med Robin visste Cormoran Strike at han alltid kom til å huske de siste tolv timene som en epoke-endrende periode i livet. Nå lot det til at skjebnen hadde kommet med et sendebud i prydelig, beige trenchcoat for å håne ham med den kjensgjerning at livet hans var på full, fresende fart mot katastrofen. Han skulle ikke ha noen vikar. Da han sa opp Robins forgjenger, hadde hensikten vært å avslutte kontrakten med vikarbyrået.

«Hvor lenge skulle vikariatet vare, sa de?»

«E-en uke i utgangspunktet,» sa Robin, som aldri før var blitt mottatt med slik mangel på begeistring.

Strike foretok litt rask hoderegning. En uke til vikarbyråets ågerpris ville drive overtrekket på kontoen langt inn mot det uopprettelige; det ville kanskje til og med bli det siste strået som den største kreditoren hans stadig antydet at han ventet på.

«Unnskyld meg et øyeblikk.»

Han gikk ut gjennom glassdøren og svingte til høyre inn på et lite, klamt toalett. Han låste døren bak seg og stirret inn i det sprukne, flekkete speilet over vasken.

Speilbildet som stirret tilbake på ham, var ikke vakkert. Strike hadde høy, fremstående panne, bred nese og kraftige øyenbryn – han lignet en ung Beethoven (hvis Beethoven hadde vært bokser), et inntrykk som bare ble forsterket av den hovne blåveisen. Det tykke, krøllete håret, tett som et teppe, hadde gitt ham ett av mange oppnavn under oppveksten, nemlig «pikkhår». Han så eldre ut enn sine trettifem år.

Han stappet proppen i sluket, fylte den sprukne, skitne vasken med kaldt vann, trakk pusten dypt og stakk hele det dunkende hodet under vann. Vannet sprutet ned på skoene hans, men han enset det ikke, nøt bare de ti sekundene med iskald, blind ro.

Usammenhengende bilder fra natten før dukket opp i tankene: ham selv i ferd med å tømme tre skuffer og pakke innholdet i en bag mens Charlotte skrek mot ham; askebegeret som traff øyenbrynet da han snudde i døren og så seg tilbake; turen til fots gjennom den mørke byen til kontoret, der han hadde sovet en times tid eller to i skrivebordstolen. Og til slutt den motbydelige scenen tidlig på morgenen, etter at Charlotte hadde fulgt etter ham for å støte inn de siste få banderillaene hun ikke hadde fått plantet i ryggen hans før han forlot leiligheten; hvordan hun løp ut av døren etter å ha klort ham opp i ansiktet, at han hadde bestemt seg for å la henne fare; og så det øyeblikket av galskap da han styrtet etter – en forfølgelse som sluttet like brått som den begynte fordi denne hensynsløse, uønskede jenta dukket opp og han ble nødt til først å redde, deretter berolige henne.

Han dukket opp fra det kalde vannet med et gisp og et grynt. Han hadde en behagelig nummen, prikkende følelse i hele ansiktet og hodet. Han tørket seg med det stive, pappaktige håndkleet som hang på innsiden av døren, og stirret på det morske oppsynet sitt igjen. Nå, da blodet var vasket av kloremerkene, så de bare ut som merker etter et krøllete putevar. Charlotte var sikkert fremme ved T-banen nå. En av de sinnssyke tankene som hadde sendt ham hodestups etter henne, var at hun kanskje kom til å kaste seg på skinnene. Etter en spesielt arrig trette da de var midt i tjueårene, hadde hun klatret opp på et tak i fylla; der sto hun og svaiet og sverget på at hun ville hoppe. Kanskje han burde være glad for at vikarbyrået hadde tvunget ham til å avbryte forfølgelsen. Scenen i morges hadde vært for stygg. Ikke mulig å komme tilbake etter den. Denne gangen måtte det være slutt.

Strike dro den gjennomvåte kragen vekk fra halsen, trakk den rustne slåen tilbake, forlot toalettet og gikk inn gjennom glassdøren igjen.

Et slagbor hadde satt i gang på gaten utenfor. Robin sto foran skrivebordet med ryggen mot døren; hun trakk fort hånden ut av kåpen da han kom inn, og han skjønte at hun hadde massert brystet sitt igjen.

«Går det bra med deg?» spurte Strike og passet på ikke å stirre på den skadede kroppsdelen.

«Bare fint. Hør her – hvis du ikke trenger meg, så går jeg,» sa Robin med verdighet.

«Nei – nei, overhodet ikke,» sa stemmen som kom ut av munnen til Strike; han lyttet til den med avsky. «En uke – ja, en uke er fint. Øh … posten er her …» Han samlet den opp fra dørmatten mens han snakket, og la den som et formildende tilbud på den nakne skrivebordsplaten foran henne. «Ja, altså … hvis du kan åpne posten, svare i telefonen, holde orden på tingene – passordet på pc-en er Hatherill23, jeg skal skrive det ned …» Han gjorde det mens hun stirret vaktsomt og tvilende på ham. «Det skulle være alt – jeg sitter her inne.»

Han gikk med lange skritt inn på sitt eget kontor, lukket døren forsiktig bak seg og ble stående helt stille og stirre på bagen under det nakne skrivebordet. Den inneholdt alt han eide, for han tvilte på at han noen gang ville se igjen de nitti prosentene av eiendelene sine som han hadde etterlatt hos Charlotte. De ville sannsynligvis være vekk før lunsj – brent på bålet, slengt ut i gaten, knust og oppskåret, overhelt med etsende væske. Nede på gaten fortsatte boret sin ubarmhjertige hamring.

Og nå var det som om hele elendigheten steg fram for ham som et skrekkens kaleidoskop – den enorme gjelden som var umulig å betale, konkursen som sto for døren og de forferdelige konsekvensene av den; det mørke, truende ukjente som uvegerlig måtte følge i kjølvannet av bruddet med Charlotte. Han kjente seg ufattelig sliten.

Før han egentlig var klar over at han hadde beveget seg, var han tilbake i stolen der han hadde tilbrakt siste halvdel av natten. På den andre siden av den tynne lettveggen hørte han dempete lyder. Sekretærvikaren var sikkert i ferd med å starte pc-en, og om ikke lenge ville hun oppdage at han ikke hadde fått en eneste jobbrelatert e-post de siste tre ukene. Så ville hun gjøre som han selv hadde bedt henne om, og åpne alle inkassokravene hans. Utmattet og sulten la Strike det verkende hodet ned på bordplaten og skjulte øyne og ører i armene for å slippe å høre hvordan alle hans ydmykelser ble blottlagt for en fullstendig fremmed.

3

Fem minutter etter banket det på døren, og Strike, som hadde vært på nippet til å sovne, rykket til og rettet seg opp i stolen.

«Unnskyld?»

Underbevisstheten hadde strevd med Charlotte igjen; det var en overraskelse å se den ukjente jenta komme inn. Hun hadde tatt av seg kåpen og sto der i en ettersittende kremgul genser, forførende ettersittende, faktisk. Strike stirret stivt på hårfestet hennes.

«Ja?»

«Det er en klient her som vil snakke med deg. Skal jeg vise ham inn på kontoret?»

«En hva, sa du?»

«En klient, Mr Strike.»

Han stirret på henne i noen sekunder mens han forsøkte å ta inn opplysningen.

«Akkurat. Ja vel – nei, gi meg et par minutter før du sender ham inn, er du snill, Sandra.»

Hun forsvant uten å si noe.

Strike kastet bort et knapt sekund med å lure på hvorfor han hadde kalt henne Sandra, før han spratt opp og begynte å prøve å fremstå og lukte noe mindre som en mann som hadde sovet med klærne på. Han dukket ned i bagen under skrivebordet, fant en tannpastatube og klemte en sju centimeter lang strime inn i den åpne munnen; så la han merke til at slipset var gjennomvått etter dukket i vasken på toalettet, og at det var blodflekker på skjorten, så han rev av seg begge deler så knappene skvatt og plinget mot vegger og arkivskap, dro fram en ren, men svært krøllet skjorte fra bagen og trakk den på seg med tykke, fomlende fingre. Etter å ha dyttet bagen ut av syne bak arkivskapet satte han seg fort ned igjen og sjekket om han hadde søvn i øyekrokene, og hele tiden lurte han på om denne såkalte klienten var ekte vare, og om han faktisk var villig til å betale penger for detektivtjenester. I løpet av det halvannet året virksomheten hans hadde fulgt en stadig nedadgående spiral mot undergangen, hadde han oppdaget at disse to tingene langt fra var garantert. Fremdeles måtte han purre på full betaling fra to av klientene sine, og en tredje hadde nektet å gi ham så mye som en penny fordi han ikke likte det Strike hadde oppdaget – og siden husleiene i sentrum av London hadde steget til høyder som gjorde at han sto i fare for å måtte forlate lokalene han hadde vært så glad for å få, hadde han ikke økonomisk mulighet til å søke advokathjelp.

Døren gikk opp igjen, Strike trakk fort pekefingeren ut av neseboret, rettet ryggen og forsøkte å se våken og opplagt ut.

«Mr Strike, dette er Mr Bristow.»

Den mulige klienten fulgte i hælene på Robin. Førsteinntrykket var gunstig, selv om den fremmede hadde et utpreget kaninutseende, med en kort overleppe som ikke kunne skjule store fortenner. Hår og hud var jevnt sandfarget, og øynene nærsynte etter tykkelsen på brilleglassene å dømme, men den mørkegrå dressen var nydelig skåret og satt pent, og det skinnende isblå slipset, armbåndsuret og skoene så kostbare ut.

Ved synet av den fremmedes glatte, snøhvite skjortebryst ble Strike dobbelt bevisst de bortimot tusen skrukkene i sine egne klær. Han reiste seg i sin fulle høyde på én nitti, rakte fram en hårete hånd og forsøkte å imøtegå gjestens eleganse i klesveien ved å legge an en mine som om han var en for travelt opptatt mann til å bry seg om klær.

«Cormoran Strike, gleder meg.»

«John Bristow,» sa den andre og trykket den fremstrakte hånden. Stemmen var behagelig, kultivert og usikker. Blikket hang ved Strikes blå og hovne øye.

«Kan jeg by dere på en kopp te eller kaffe?» spurte Robin.

Bristow ba om en kopp svart kaffe, men Strike sa ingenting; han hadde nettopp fått øye på en ung dame med tunge øyenbryn, kledd i en bumsete tweeddrakt, som satt i den loslitte sofaen ved døren i forværelset. Han kunne ikke tro at to mulige klienter skulle ha dukket opp på samme tid. De kunne da ikke ha sendt ham en vikar nummer to?

«Og du, Mr Strike?» spurte Robin.

«Hva? Å – svart med to sukkerbiter, er du snill,» sa han før han rakk å tenke seg om. Han så en antydning til et skjevt smil da hun lukket døren bak seg, og først da husket han at han hverken hadde kaffe eller sukker. Eller kopper, for den saks skyld.

Strike bød Bristow en stol, han satte seg og så seg om i det tarvelige kontoret med noe Strike var redd var skuffelse i blikket. Den nye klienten virket nervøs og skyldbevisst på en måte som Strike etter hvert hadde lært å forbinde med mistenksomme ektemenn, likevel utstrålte han en snev av autoritet, hovedsakelig på grunn av den åpenbart dyre dressen. Strike lurte på hvordan Bristow hadde funnet fram til ham. Det var vanskelig å tro at det skyldtes anbefaling, når hans eneste klient rett som det var hulkende betrodde ham over telefonen at hun var komplett venneløs.

«Hva kan jeg gjøre for deg, Mr Bristow?» spurte han da han hadde satt seg tilbake i stolen.

«Det er … øh … jeg lurte på om jeg bare kunne spørre … jeg tror vi har truffet hverandre før.»

«Jaså?»

«Du husker meg sikkert ikke, det er mange år siden … men jeg tror du var en venn av min bror Charlie. Charlie Bristow? Han døde i en ulykke da han var ni.»

«Nei, så dæven,» sa Strike. «Charlie … ja visst husker jeg ham.»

Og det var helt sant. Charlie Bristow hadde vært en av mange kamerater Strike hadde samlet opp i løpet av en komplisert, omflakkende oppvekst. Charlie var enormt populær, en vill og dumdristig gutt og ubestridt leder av den kuleste gjengen ved Strikes nye skole i London; Charlie hadde kastet ett blikk på den storvokste, nye gutten med den sterke korniske aksenten og utnevnt ham til sin beste venn og våpendrager, og så fulgte to begivenhetsrike måneder fylt av nært vennskap og rampete oppførsel. Som barn hadde Strike alltid vært fascinert av hvor godt ting fungerte hjemme hos andre barn som hadde normale, ordentlige foreldre og fikk beholde sine egne rom i år etter år, og minnet om Charlies romslige, luksuriøse hjem sto fremdeles levende for ham. Utenfor hadde det vært en lang, solfylt gressplen, et hus i et tre, og Charlies mor hadde servert dem sitronsaft med isbiter.

Og så kom den første skoledagen etter påskeferien, da han fikk den forferdeligste nyheten han hadde fått i sitt liv, da klasseforstanderen hadde sagt at Charlie ikke kom tilbake, at han var død, at han hadde vært på ferie i Wales og kjørt utfor kanten av et steinbrudd med sykkelen sin. Hun hadde vært en ondskapsfull gammel kjerring, den læreren, og kunne ikke motstå fristelsen til å fortelle klassen at Charlie, som de sikkert husket ofte var ulydig mot de voksne hadde fått absolutt forbud mot så mye som å nærme seg steinbruddet på sykkelen, men at han hadde syklet dit likevel, kanskje for å vise seg – men mer hadde hun ikke fått sagt, for da begynte to av småjentene på første rad å hulke.

Helt siden den dagen hadde Strike hver gang han så – eller tenkte på – et steinbrudd, alltid sett for seg det leende ansiktet til en lys guttunge som ble knust til fillebiter. Det ville ikke forbauset ham om den samme frykten var blitt sittende fast i hver eneste en av Charlies gamle klassekamerater – angsten for det dype, mørke sluket, det bratte stupet, den nådeløse steinen.

«Ja, jeg husker Charlie,» sa han.

Bristow svelget så adamseplet hoppet.

«Ja. Det var navnet, ikke sant? Jeg husker så godt den ferien, Charlie snakket om deg i dagene før han døde: ‘min venn Strike’, ‘Cormoran Strike’. Det er et uvanlig navn. Hvor kommer Strike-navnet fra, vet du det? Jeg har aldri støtt på det før.»

Bristow var ikke den første Strike hadde møtt som grep til et hvilket som helst emne – været, rushtidsavgiften, hvilke varme drikker de foretrakk – for å utsette å snakke om det som hadde ført dem til kontoret hans.

«Det har visstnok noe med korn å gjøre, har jeg hørt,» sa han. «Å måle korn.»

«Nei, sier du det? Ingenting med bowling å gjøre da, eller slag … haha … nei … vel, altså, jeg lette etter noen som kunne hjelpe meg med denne saken, og så fant jeg navnet ditt i telefonkatalogen.» Bristows kne begynte å vippe opp og ned. «Du kan kanskje tenke deg at det føltes – vel, det føltes som et … budskap. Et budskap fra Charlie. At det var riktig av meg.»

Enda en gang hoppet adamseplet da han svelget.

«Okei,» sa Strike vaktsomt. Han håpet ikke Bristow hadde tatt feil og trodd han var et medium eller noe.

«Det gjelder min søster,» sa Bristow.

«Akkurat. Har hun problemer?»

«Hun er død.»

Strike avholdt seg så vidt fra å si: «Hva, hun også?»

«Det var leit å høre,» sa han forsiktig.

Bristow tok imot kondolansen med et kort nikk.

«Jeg … dette er ikke lett. Først må jeg fortelle at søsteren min er – var – Lula Landry.»

Håpet som en kort stund hadde steget i ham ved tanken på at han muligens skulle få en klient, tippet forover som en gravstein av granitt og landet tungt og smertefullt i Strikes mage. Mannen som satt overfor ham led av vrangforestillinger, om han ikke rett og slett var sinnssyk. Tanken på at denne bleke, gnageraktige mannen skulle ha samme genetiske opphav som Lula Landry, den bronsebrune, langlemmede, skarpskårne skjønnheten, var like umulig som forestillingen om at det fantes to like snøfnugg.

«Foreldrene mine adopterte henne,» sa Bristow spakt, som om han skjønte hva Strike tenkte. «Vi var adoptert alle tre.»

«Jaha,» sa Strike. Han hadde en uvanlig presis hukommelse; når han tenkte tilbake på det store, luftige, velordnede hjemmet med den svære sollyse hagen, husket han en apatisk, blond mor for enden av piknikbordet, en fjern, drønnende røst fra en streng far, en eldre bror som pirket grettent i kakestykket sitt, Charlie som gjorde klovnestreker og fikk moren til å le – men ikke noen liten pike.

«Du har aldri truffet Lula,» fortsatte Bristow, nok en gang som om Strike skulle ha tenkt høyt. «Foreldrene mine adopterte henne først etter at Charlie døde. Hun kom til oss da hun var fire, da hadde hun bodd to år i fosterhjem først. Jeg var nesten femten. Jeg husker fremdeles at jeg sto i gatedøren og så far bære henne opp innkjørselen. Hun hadde en liten, rød strikkelue på seg. Mor har den ennå.»

Og brått og sjokkerende brast John Bristow i gråt. Han slo hendene for ansiktet og hulket, skuldrene hang, kroppen skalv, snørr og tårer rant ut mellom fingrene. Hver gang det så ut som han skulle gjenvinne kontrollen, begynte hulkingen igjen.

«Unnskyld meg, beklager … herregud …»

Han gispet, hikket, tørket øynene bak brillene med et sammenbrettet lommetørkle og forsøkte å stanse gråten.

Kontordøren gikk opp og Robin kom baklengs inn med et brett i hendene. Bristow snudde hodet vekk, skuldrene ristet. Gjennom den åpne døren fikk Strike et nytt glimt av damen i tweeddrakten på forværelset, nå glodde hun olmt på ham over kanten på dagens utgave av Daily Express.

Robin satte fram to kopper, en fløtemugge, en sukkerskål og en asjett med sjokoladekjeks – Strike hadde ikke sett noen av delene før – smilte høflig da han sa takk og skulle til å gå ut igjen.

«Et øyeblikk, Sandra,» sa Strike. «Kunne du …»

Han fant et papirark på skrivebordet og la det over kneet. Mens Bristow utstøtte lave, gulpende lyder skrev Strike svært fort og så leselig han kunne:

Vær snill å google Lula Landry og finn ut om hun var adoptert, og i tilfelle av hvem. Ikke fortell damen utenfor hva du driver med (hva gjør hun her?). Skriv ned svarene til spørsmålene ovenfor, og kom inn til meg med dem uten å si høyt hva du har funnet ut.

Han ga arket til Robin, som tok imot uten et ord og gikk ut av kontoret.

«Unnskyld meg … unnskyld,» gispet Bristow da døren hadde lukket seg bak henne. «Dette er … jeg er ikke vanligvis … jeg har jobbet som vanlig, hatt møter med klienter …» Han trakk pusten dypt flere ganger. Med de rødkantete øynene lignet han mer enn noensinne på en hvit kanin. Det høyre kneet vippet fremdeles opp og ned.

«Det har bare vært en så forferdelig tid,» hvisket han mens han fremdeles pustet dypt. «Lula … og mor som er døende …»

Strike fikk vann i munnen ved synet av sjokoladekjeksene, siden det kjentes som om han ikke hadde spist på flere dager; men han var redd det ville virke ufølsomt om han begynte å legge i seg mens Bristow skalv og snufset og tørket tårer. Ute i gaten fortsatte slagboret å hamre som et maskingevær.

«Etter at Lula døde, har hun bare gitt opp. Hun er fullstendig nedbrutt. De sa at kreftsykdommen var under kontroll, men nå har den kommet igjen, og de sier det ikke er mer de kan gjøre. Jeg mener, dette er andre gangen. Hun fikk et slags sammenbrudd etter Charlie. Far trodde hun ville bli bedre om de fikk et nytt barn. De hadde alltid ønsket seg en liten pike. Det var ikke lett for dem å bli godtatt, men siden Lula var farget, var det vanskelig å plassere henne, så,» sluttet han med et halvkvalt hulk, «så de fikk henne.

Hun var alltid s-så vakker. Hun b-ble oppdaget i Oxford Street en gang hun og mor var ute og handlet. Engasjert av Athena. Et av de beste modellbyråene. F-fra hun var sytten, jobbet hun fulltid som modell. Da hun døde, hadde hun en formue på ti millioner pund. Jeg vet ikke hvorfor jeg forteller deg alt dette. Du vet det sikkert fra før. Alle visste – eller trodde de visste – alt om Lula.»

Han grep klosset om koppen; hendene skalv så sterkt at kaffen skvalpet over og ned på den skarpe buksepressen.

«Hva er det egentlig du vil jeg skal gjøre for deg?» spurte Strike.

Bristow satte koppen klirrende fra seg på skrivebordet, så knuget han hendene sammen.

«De sier at søsteren min tok livet av seg. Jeg tror ikke på det.»

Strike husket fjernsynsbildene: den svarte likposen på en båre i blafrende lysglimt fra kamerablitzene da den ble skjøvet inn i ambulansen; fotografene som trengte seg sammen og løftet kameraene mot de mørke vinduene da bilen begynte å sette seg i bevegelse, hvitt lys som ble reflektert fra svarte ruter. Han visste mer om Lula Landrys død enn han noen gang hadde trodd han skulle få vite, mer enn han ønsket å vite; og det samme var tilfellet med nær sagt hver eneste oppegående person i Storbritannia. Når du ble bombardert med en historie på denne måten, ble du mot din vilje interessert, og før du visste ordet av det, var du så velinformert og hadde så sterke meninger om sakens fakta at du ville vært uskikket til å sitte i en eventuell jury.

«Det ble jo holdt likskue, ikke sant?»

«Jo, men helt fra starten var lederen for politietterforskningen overbevist om at det var selvmord, bare fordi Lula gikk på litium. Det var så mye han overså – ting som til og med ligger ute på Internett.»

Bristow trommet med pekefingeren mot den nakne skrivebordsplaten der Strikes pc kunne tenkes å ha stått.

Det banket lett på døren, Robin kom inn, ga Strike en sammenbrettet papirlapp og forsvant igjen.

«Unnskyld meg et øyeblikk,» sa Strike. «Det er en beskjed jeg har ventet på.»

Han brettet ut lappen på kneet så Bristow ikke skulle se gjennom den, og leste:

Lula Landry ble adoptert av sir Alec og lady Yvette Bristow da hun var fire. Hun brukte navnet Lula Bristow i oppveksten, men tok morens pikenavn da hun begynte å jobbe som modell. Hun har en eldre bror, John, som er advokat. Damen som sitter ute og venter er Mr Bristows kjæreste og sekretær i advokatfirmaet hans som heter Landry, May, Patterson, grunnlagt av morfaren til Lula og John. Fotografiet på firmaets hjemmesider viser at den mannen du sitter og snakker med, er John Bristow.

Strike krøllet sammen lappen og slapp den ned i papirkurven under skrivebordet. Han var rystet. John Bristow fantaserte ikke, og det virket som vikarbyrået hadde sendt ham – Strike – en sekretær med mer initiativ og bedre språk enn han noen gang hadde møtt.

«Beklager, bare fortsett,» sa han til Bristow. «Du snakket om likskuet?»

«Ja,» sa Bristow og trykket det våte lommetørkleet mot nesen. «Jeg vil ikke benekte at Lula hadde problemer. Når sant skal sies, laget hun et helvete for mor. Det begynte omtrent på den tiden faren vår døde – du vet sikkert alt dette fra før, gudene skal vite at pressen skrev nok om saken … men hun ble utvist fra skolen for stoffmisbruk og rømte til London, der hun slo seg sammen med andre misbrukere og bodde på gaten; dopet forsterket de mentale problemene hennes; hun stakk av fra en behandlingsinstitusjon – det ble drama og endeløse scener. Men til slutt gikk det opp for dem at hun var manisk-depressiv, eller bipolar, og de satte henne på riktig medisin, og siden da har hun vært helt fin så lenge hun tok tablettene sine, ingen skulle trodd det var noe i veien i det hele tatt. Selv rettsmedisineren bekreftet at hun hadde tatt medisinen sin, obduksjonen viste det.

Men politiet og rettsmedisineren hang seg likevel opp i at det dreide seg om en psykisk ustabil jente. De påsto hardnakket at hun var deprimert, men jeg kan si med sikkerhet at Lula overhodet ikke var deprimert. Jeg traff henne formiddagen før hun døde, og da hadde hun det helt fint. Alt gikk på skinner, særlig karrieren hennes. Hun hadde nettopp undertegnet en to års kontrakt som ville innbringe fem millioner; hun ba meg se igjennom den, og det var en jævla fordelaktig avtale. Designeren var en god venn av henne, Somé – jeg regner med at du har hørt om ham? Og hun var booket vegg-til-vegg i de neste to månedene, blant annet et fotooppdrag i Marokko, og hun elsket å reise. Så du skjønner – hun hadde overhodet ingen grunn til å ta livet av seg.»

Strike nikket høflig, men innvendig var han ikke overbevist. Hans erfaring var at selvmordere godt kunne simulere interesse for en fremtid de ikke aktet å ta del i. Landrys rosenrøde, strålende formiddagshumør kunne godt ha endret seg til dystert svartsyn i løpet av ettermiddagen og kvelden før hun døde; slikt hadde han sett før. Han husket løytnanten i Kings’s Royal Rifle Corps som sto opp om natten etter å ha feiret fødselsdag kvelden før og tilsynelatende vært selskapets strålende midtpunkt. Han skrev et brev til familien der han ba dem kontakte politiet og ikke gå inn i garasjen. Den femten år gamle sønnen overså brevet da han skyndte seg gjennom kjøkkenet for å hente sykkelen sin, og fant faren, som hadde hengt seg fra taket i garasjen.

«Det er ikke alt,» sa Bristow. «Vi har bevis. Konkrete bevis. For det første Tansy Bestiguis vitnemål.»

«Naboen som sa at hun hadde hørt en krangel ovenpå?»

«Nettopp! Hun hørte en sint mannsstemme der oppe like før Lula falt fra balkongen! Politiet så helt bort fra vitnemålet hennes, bare fordi … vel, hun hadde tatt kokain. Men det betyr ikke at hun ikke visste hva hun hørte. Tansy holder fast ved at Lula kranglet med en mann bare sekunder før hun falt. Jeg vet det, for jeg snakket med henne om det ganske nylig. Hun skal skilles, og firmaet vårt representerer henne. Jeg er sikker på at hun vil snakke med deg hvis jeg ber henne om det.

Og dessuten,» fortsatte Bristow mens han betraktet Strike nervøst for å prøve å tolke reaksjonen hans, «så var det filmen fra overvåkningskameraet. En mann på vei mot Kentigern Gardens omkring tjue minutter før Lula falt, og den samme mannen filmet i fullt firsprang bort fra Kentigern Gardens etter at hun ble drept. De greide aldri å oppspore eller identifisere ham.»

Bristows ansikt uttrykte hemmelighetsfull iver da han trakk fram en blank, litt krøllete konvolutt fra innerlommen og rakte den fram.

«Jeg har skrevet ned alt sammen. Tidspunkter og det hele. Alt sammen. Du kan se hvor logisk det er.»

Konvolutten styrket ikke akkurat Strikes tillit til Bristows dømmekraft. Slikt hadde han fått overrakt før – skriblerier som var et resultat av ensomme, feilaktige besettelser; ensporet tullprat om yndlingsteorier; kompliserte timeplaner som var vridd og vrengt på for å passe inn i omstendigheter som var produkter av en frodig fantasi. Det rykket i advokatens venstre øyelokk, det ene kneet hoppet viljeløst opp og ned, og hendene som holdt fram konvolutten, skalv.

I noen sekunder vektet Strike disse tegnene på stress mot Bristows sko, som helt klart var håndsydde og Vacheron Constantin-armbåndsuret som vistes på det bleke håndleddet når han gestikulerte. Dette var en mann som både kunne og ville betale; kanskje over såpass lang tid at Strike kunne betale et avdrag på det lånet som utgjorde den mest presserende delen av gjelden. Strike sukket, sendte samvittigheten et strengt, indre blikk og sa:

«Mr Bristow …»

«Si John.»

«John … jeg skal være ærlig. Jeg synes ikke det ville være riktig å ta imot penger fra deg.»

Bristow holdt fremdeles fram konvolutten, og hissige, røde flekker sprang fram på halsen og i det bleke ansiktet.

«Ikke riktig? Hva mener du?»

«Din søsters død er sannsynligvis blitt etterforsket så grundig som overhodet mulig. Millioner av mennesker og medier fra hele kloden fulgte med på hver minste ting politiet foretok seg. De var sikkert dobbelt så grundige som vanlig. Det er vanskelig å akseptere et selvmord …»

«Jeg aksepterer det ikke. Kommer aldri til å akseptere det. Hun tok ikke livet av seg. Noen dyttet henne ut fra den balkongen.»

Lyden fra boret utenfor stanset brått, og Bristows stemme klang høyt gjennom rommet; han var grepet av et slikt raseri som kan ramme en saktmodig mann når han blir drevet til bristepunktet.

«Akkurat. Jeg skjønner. Du er som alle andre! Enda en jævla lenestolpsykolog? Charlie er død, far er død, Lula er død, og mor er døende – jeg har mistet alle mine nærmeste, og det jeg trenger er en krisepsykolog, ikke en detektiv? Tror du ikke jeg har hørt det der hundre jævla ganger allerede?»

Bristow reiste seg. Tross kanintennene og den rødflammete huden utstrålte han styrke.

«Jeg er en ganske rik mann, Strike. Beklager å si det så rett ut, men det er sant. Far etterlot meg en anselig formue. Jeg har undersøkt hva som er vanlig honorar i din bransje, og jeg skulle med glede betalt deg det dobbelte.»

Dobbelt honorar. Strikes samvittighet, som en gang hadde vært fast og urokkelig, var svekket av gjentatte slag fra en ublid skjebne, og dette slo knockout på den. Hans lavere jeg tumlet allerede med lykkelige tanker: En måneds arbeid, og han ville ha nok til å betale både vikaren og husleien han skyldte; to måneder – den mest presserende gjelden … tre måneder, en god slump av overtrekket på bankkontoen … fire måneder …

Men John Bristow var allerede på vei mot døren; han krøllet sammen konvolutten som Strike hadde nektet å ta imot og snakket over skulderen:

«Jeg ville bruke deg på grunn av Charlie, men jeg er faen ikke totalt idiot, jeg sjekket deg opp på forhånd. Spesialetterforsker i militærpolitiet, ikke sant? Dekorert for innsatsen også. Jeg kan ikke si jeg var spesielt imponert over kontoret ditt» – nå skrek han nesten, og Strike merket seg at de dempete kvinnestemmene fra forværelset hadde stilnet – «men jeg tok tydeligvis feil, du har råd til å si nei takk til en jobb. Greit! Gi faen – glem det! Jeg finner nok en annen som vil ta jobben. Beklager bryderiet!»