Petronius

Satyricon

Oversatt av Kjell Arild Pollestad

Petronius

Satyricon

Oversatt av Kjell Arild Pollestad

Til leseren

Vi er i Syd-Italia i det 1. århundre etter Kristus, på keiser Neros tid. I en by vi ikke kjenner navnet på møter vi to unge studenter som er ute på eventyr i en farlig, men fascinerende verden. Den ene av dem, Encolpius, forteller i jeg-form om deres opplevelser. Dessverre er store deler av Satyricon gått tapt, men det som er bevart gir et særdeles levende bilde av de mer nattlige sider av livet i Romerriket ved begynnelsen av vår tidsregning. Den sentrale delen av romanen omhandler festmiddagen hos nyrikingen Trimalchio, og er en av de komiske perlene i verdenslitteraturen.

Vi vet lite om forfatteren Petronius, bortsett fra at han var en stor dikter, men det er mulig forfatteren Tacitus, som døde i ca. 117 e.Kr., gir oss et bilde av ham i 16. bok av sine berømte Annaler. Der skriver han om en provinsguvernør og senere konsul som het T. Petronius Niger: Når det gjelder Petronius, fortjener han en nærmere omtale. Han sov hele dagen, og brukte natten til å arbeide og nyte livet. Andre kan bli berømte for det de utrettet; han ble det for sin dovenskap. I motsetning til de fleste som ødsler bort sin formue, ble han ikke ansett som en tøylesløs levemann, men som en raffinert livsnyter. Den løssluppenheten og mangel på selvdisiplin som preget ham både i ord og gjerning, ble velvillig oppfattet som et uttrykk for hans likefremme naturlighet. Som guvernør i Bithynia og senere som konsul viste han seg likevel som en energisk og pliktoppfyllende embetsmann. Da han deretter falt tilbake – eller lot som han falt tilbake – til et mer utsvevende liv, ble han innlemmet i Neros lille krets av fortrolige venner som en slags keiserlig smaksdommer (elegantiæ arbiter), og det i en slik grad at keiseren i all sin luksus ikke anså noe som elegant eller verdt å samle på med mindre Petronius hadde gitt det sitt bifall. Dette vakte misunnelse hos Tigellinus (som var kommandant for den keiserlige livvakt), siden Petronius i høy grad var ham overlegen i livsnytelsens kunst. Han benyttet seg av keiserens hang til grusomhet – Neros mest fremtredende lidenskap – beskyldte Petronius for å være en venn av Scævinus (som deltok i sammensvergelsen mot Nero i 65), og bestakk en slave til å vitne mot ham. Petronius fikk ingen mulighet til å forsvare seg, for Tigellinus sørget for at de fleste av hans folk ble fengslet.

På denne tiden oppholdt keiseren seg i Campania. Petronius var nådd frem til Cumæ da arrestordren kom. Han så ingen grunn til å leve videre i spenningen mellom angst og håp, men forhastet seg likevel ikke i sin avskjed med livet. Da blodårene var kuttet, forbandt han dem og åpnet dem igjen etter forgodtbefinnende, mens han samtalte med sine venner, men slett ikke om alvorlige emner eller i en døende helts toneleie. Vennene holdt heller ikke taler for ham om sjelens udødelighet eller om filosofiske dypsindigheter, men underholdt ham med muntre viser og lettbente vers. Han delte ut gaver til noen av slavene sine, mens andre fikk pryl. Han gikk til middagsbordet og la seg til å sove, for at døden skulle virke helt naturlig, enda han var tvunget til den. I sitt testamente tilgodeså han, i motsetning til de fleste dødsdømte, hverken Nero, Tigellinus eller andre maktmennesker. I stedet skrev han en rapport om keiserens utskeielser, med en fortegnelse over alle hans mannlige og kvinnelige elskere og en beskrivelse av alle de nye former for utukt han henga seg til. Han satte sitt segl på skrivet og sendte det til Nero. Så brøt han signetringen, for at den ikke skulle bli misbrukt til å bringe andre i fare.

Er det Satyricons forfatter som her skildres? Ingen av oldtidens forfattere forteller oss hvem denne Petronius var. Heller ikke Tacitus sier et ord om at den livsnytende Petronius han beskriver var forfatter, men man skal ikke ha lest mange sider av Satyricon før man finner det høyst sannsynlig at en slik mann kan ha skrevet et slikt verk. Dette er også en oppfatning som deles av flertallet blant forskerne. Tittelen Arbiter (dommer) i de eldste manuskriptene synes å støtte en slik antakelse, for den kan vise til smaksdommeren i Tacitus’ tekst. Språket og stilen i Satyricon peker i samme retning. Flere av tekstens mange vulgarismer gjenfinnes også som samtidige graffiti på vegger i Pompeii, som ble ødelagt i 79 e.Kr. Dermed kan verket med stor sannsynlighet dateres til keiser Neros tid, nærmere bestemt til 60-årene. Petronius levde med andre ord på samme tid som apostlene Peter og Paulus, og det er ikke utenkelig at de kan ha gått forbi hverandre på gaten i Roma. Alle tre falt i hvert fall som ofre for keiser Neros «lidenskapelige grusomhet».

Det meste av Satyricon er gått tapt; vi har hele 15. bok, og deler av 14. og 16., men ingen vet hvor mange bøker verket bestod av. Det må ha vært omfattende, rikt som det er på dikt og digresjoner. Før 1650 kjente man bare bruddstykker av den overleverte teksten, omtrent en femtedel av den nåværende. Det vakte oppsikt i den lærde verden da man i 1650, i biblioteket i en by i Dalmatia som i dag heter Trogir, fant et håndskrift med den fullstendige teksten til det som er hovedavsnittet i den bevarte delen av verket, nemlig Cena Trimalchionis (Trimalchios middag). Manuskriptet, codex Traguriensis, oppbevares nå på Bibliothèque Nationale i Paris.

Ordet Satyricon, eller Saturæ i noen manuskripter, har lite å gjøre med «satire» i moderne forstand. Det viser sannsynligvis til en bestemt litterær genre, de såkalte Saturæ Menippeæ, som inneholdt en blanding av dikt og prosa, tillot en stor frihet i valg av tema og var åpen for forfatterens innfall og utfall i alle retninger. Men selv om Petronius har benyttet seg av en slik form, er hans verk først og fremst en roman. Det er blitt hevdet at den er en parodi på tidens populære greske kjærlighetsromaner, der de to forelskede først fikk hverandre etter kronglete omveier, mange opplevelser og store trengsler. Hos Petronius handler det om den unge Encolpius, romanens «jeg», en vakker og elegant mann helt fri for skrupler og moralske ettertanker, velutdannet og raffinert på sitt vis, og hans kjæreste Giton, en lidderlig tenåringsgutt med mange nykker. Det er blitt gjettet på at deres omstreifende liv begynner i Marseille, og at Encolpius kan være en slags komisk variant av Odyssevs. For på samme måte som Odyssevs hadde krenket Poseidon og ble forfulgt av gudens vrede i årevis, har Encolpius åpenbart fornærmet Priapus, og selv om beretningen om dette er gått tapt, straffer guden ham mot slutten av romanen med en svært ubeleilig impotens.

Selve romanens form gjør at bruddstykkene stort sett tåler å stå på egne ben som selvstendige fortellinger, men hovedpersonene dukker stadig opp igjen. Vi møter dem først på skolen, men snart er vi i et horehus, et billig herberge, et marked, et billedgalleri, en luksuriøs spisesal, et skipsdekk. Scenen skifter ustanselig, persongalleriet er rikt og overraskende. Når vi tenker på at teksten gjenspeiler mange romeres livsstil på den tiden apostelen Paulus skrev sine brev, skjønner vi at Romerriket virkelig var et pluralistisk samfunn. Den som har lest Satyricon, vil få et levende bilde av hva Paulus mener når han i Brevet til romerne skildrer noen av dem til skrekk og advarsel: De byttet ut den uforgjengelige Guds herlighet med bilder av forgjengelige mennesker, fugler, firbente dyr og krypdyr. De fulgte sitt hjertes lyster… derfor overga Gud dem til skammelige lidenskaper. Kvinnene deres byttet ut det naturlige samliv med det unaturlige. På samme måte sluttet mennene å ha naturlig omgang med kvinner og brant i begjær etter hverandre. Menn drev utukt med menn, og de måtte selv ta straffen for sin villfarelse.

Petronius preker ingen moral, og hvis han svarte til Tacitus’ beskrivelse, er det ikke sikkert han hadde noen. Det er den gode smak som gjelder. Han nøyer seg med å betrakte sin samtids mennesker, uhildet, men oftest med et litt bittert smil, – selv om vi aner en viss forakt for en tid der pengene var alt. Hans harselas over tidens nyrike er nådeløs, men til tross for at en skikkelse som Trimalchio er karikert inntil det absurde, er den livsstilen han og hans likesinnede dyrker, den manglende dannelse som preger dem og de holdninger de gir uttrykk for, på ingen måte fremmede for oss som lever i et land der praktisk talt hele befolkningen er «nyrik». Da Federico Fellini i 1969 laget sin berømte film Satyricon ut fra Petronius’ roman, var alle de fargerike scenene selvsagt så tidsriktige som mulig, samtidig som vi hele tiden ante en parodi på vår egen tid.

Selv om det er beklagelig at storparten av teksten er gått tapt, er det samtidig forbausende at så mye er blitt bevart. Av forståelige grunner var Petronius ingen sitert forfatter i middelalderen, og det var først i renessansen stumpene ble reddet. I 1420 ble det funnet et manuskript i Köln, der utdrag fra verket var skrevet i en sammenhengende tekst som hovedsakelig bestod av dikt og samtaler, og der alt som smakte av homoseksualitet var fraværende. Denne såkalte editio princeps ble utgitt i Milano i 1482. I en større utgave fra Lyon i 1575 kom flere bruddstykker med, uhindret av moralske skrupler. Etter at det store kapitlet om Trimalchios middag ble funnet, ble den første utgaven med alle bevarte fragmenter utgitt i 1669. Til tross for det fragmentariske preget, hører Satyricon til de mest utgitte og flittigst oversatte verker fra antikken, og mange forfattere har latt seg inspirere av verkets stil og humor.

En av dem var Holberg. Han betraktet Petronius som den største kunstner blant alle de latinske forfattere, og det innenfor enhver genre. Det som finnes av historisk stoff flyter med en melkeaktig frodighet, slik at han gjør selveste Livius rangen stridig. Diktene synes verdige en Vergil. Som satiriker er han bitende og samtidig underholdende, og han utfolder en så genial humor at han overgår samtlige komiske forfattere. Dessuten er Petronius den eneste som lar det folkelige talespråket komme til uttrykk og viser eksempler på tåpelig snakkesalighet, ikke minst når han gjengir de vittigheter Trimalchios gjester strør om seg med. Men, avslutter Holberg, siden han er en usedelig forfatter, bør han ikke komme ungdommen i hende. Holbergs egen latin, ikke minst slik vi finner den i de selvbiografiske «Levnedsbrevene», har lånt adskillige trekk fra Petronius. Også mer moderne forfattere, som Flaubert og Joyce, har erkjent sin litterære gjeld til den utsvevende romeren. Hans likefremme behandling av kjønnslivets ytringer har helt opp til vår tid gjort ham uleselig for mange, men tåler man å lese moderne romaner, kan man uten skrupler gi seg i kast med Satyricon.

Selv om det ikke er noen enkel oppgave å oversette Petronius, er det først og fremst gjennom oversettelser han har beholdt sitt ry i den moderne verden, der latinen leses av en stadig engere krets. Den foreliggende utgaven inneholder den første fullstendige oversettelsen til norsk. Den inngår i min serie med verker av antikkens forfattere der vekten er lagt på å gjøre dem så lett tilgjengelige som mulig for moderne lesere uten forkunnskaper i språk eller historie. Et slikt siktemål krever en vilje til brudd med enkelte vel etablerte filologiske vaner og tradisjoner på våre breddegrader. Jeg har for eksempel, til delvis gremmelse for vårt lokale akademia, oversatt Homer til prosa, slik det nesten alltid er blitt gjort i latinske land. Også min vei til Satyricon har gått gjennom Frankrike og Italia. Som tekst har jeg hovedsakelig benyttet den som er etablert av A. Ernout (Paris 1967), men i en utgave fra den store italienske klassikerserien I Classici Collezione (Milano 2007). Her har utgiverne, uten å endre rekkefølgen, forlatt den tradisjonelle inndelingen i 141 kapitler, og gjort teksten mindre fragmentarisk og mer lettlest ved å samle den i 27 kapitler. Samtidig har de strøket to «longører», nemlig to lange dikt som ikke har noe med handlingen å gjøre og bare vil savnes av de meget spesielt interesserte. (Det ene er på 65 verselinjer og handler om erobringen av Troja, det andre har 295 verselinjer om den romerske borgerkrigen.) I tillegg er de siste fragmentene i kapitel 141 utelatt. De fyller til sammen halvannen side, og forbindelsen med selve fortellingen er gått tapt. I noen tilfeller har jeg for å lette lesningen markert sammenhengen mellom fragmentene med et par setninger i kursiv, slik flere andre har gjort, særlig i franske oversettelser.

Det særegne ved Petronius’ latin er at han lar sine personer benytte sin tids talespråk, og dermed kan mange ord og uttrykk være vanskelige å tyde. Minst seksti ord forekommer ikke i noen annen tekst, og selv om betydningen ofte fremgår av sammenhengen, eller ordene er avledet av kjente latinske eller greske ord, vil oversetteren til tider måtte ty til gjetning. Vi kjenner heller ikke helt valøren av de «grove» ordene, så bortsett fra et entydig «slibrig» dikt har jeg her forsøkt å følge en middelvei som er alt annet enn gylden. Siden forfatteren selv benytter seg av talespråket i samtalene, har jeg selvsagt tilstrebet det samme som oversetter. Når det f.eks. sies om en av de nyrike at han ex nihilo crevit, så betyr det ordrett at «han vokste fra ingenting», men meningen tilsvarer åpenbart det norske «han begynte på bar bakke». Som et lettere banneord brukes gjerne mehercule, som noen samvittighetsfullt har oversatt med «ved Hercules». En bedre løsning er nok å finne et norsk ord i samme toneleie, istedenfor å erstatte et banneord med en kulturhistorisk opplysning. Det har hele tiden vært oversetterens mål å gjenskape Satyricon som et litterært verk for norske litteraturelskere, enten de bryr seg om antikken eller ikke. Oversettelsen er tilegnet min store danske latinlærer Hans H. Ørberg (1920–2010).

Kvitsøy, Allehelgensdag 2013.

Kjell Arild Pollestad

I

Handlingen foregår i en ukjent by i Syd-Italia, i nærheten av Napoli. Hovedpersonen og fortelleren Encolpius er en ung mann fra gode kår som studerer litteratur og talekunst i talemesteren Agamemnons skole. Han bor sammen med sin medstudent og beste venn Ascyltos, også han fra et velstående miljø. Sammen med dem er unggutten Giton. Han er egentlig slave, men har sin plass i selskapet som Encolpius’ «kjæreste». Sammen har de tre streifet omkring i Italia og opplevd mye, men Petronius’ beretning om dette er dessverre gått tapt. I den bevarte delen av romanen er de nettopp kommet til denne ukjente byen. De ønsker å studere og tjene til livets opphold, for i øyeblikket er det skralt med pengene. De har leid seg et beskjedent værelse på et herberge.

Beretningen begynner med at Encolpius holder en «prøvetale» for læreren Agamemnon. Som tema for øvelsen har han valgt forfallet i samtidens talekunst sammenlignet med fortidens. I den bevarte teksten kommer vi inn midt i hans utfall mot lærerne:

– Hva mener dere? Er det ikke de samme furiene som herjer med våre egne talere når de står og skriker: «Disse sårene har jeg pådradd meg i kampen for vår felles frihet! Dette øyet har jeg ofret for dere! Skaff meg en ledsager som kan føre meg hjem til mine barn, for de skamslåtte knærne mine makter ikke å bære vekten av mitt eget legeme!» Et slikt ordgyteri ville vært til å holde ut dersom det hadde tjent som en innføring i talekunsten for nybegynnerne. Men slike pompøse emner og svulstige talemåter fører bare til at de unge, når de siden møter på forum, tror de er havnet på en annen planet. Jeg våger å påstå at ungdommen blir dummere av å gå på skole, for de får hverken høre eller se noe som har med det virkelige liv å gjøre. De hører om sjørøvere som står med lenker på stranden, om tyranner som gir sønnene skriftlig befaling om å hugge hodet av fedrene sine, om orakelsvar som krever at tre eller flere jomfruer skal ofres mot pesten – alt sammen et honningsøtt oppkok av fraser, der både ord og gjerninger likesom er krydret med valmue- og sesamfrø. De som må ta til takke med en slik diett, har like liten sjanse til å få forstand som kokkelærlinger har til å lukte godt. Tilgi at jeg sier det, men det er dere lærere som har ødelagt veltalenheten. Den hule og intetsigende vellyden deres har tatt selve margen ut av talekunsten, og fratatt den ethvert innhold. Ungdommen drev ikke med taleøvelser den gang Sofokles og Euripides fant de ordene de trengte. Ingen skolestuepedant hadde kvalt de unges åndsevner da Pindar og de ni poetene vegret seg mot å dikte på Homers versemål. Men jeg behøver ikke bare ta dikterne som eksempel, for jeg kan heller ikke forestille meg at Platon eller Demosthenes noensinne beskjeftiget seg med slike øvelser. Den store og, om jeg så må si, rene talekunsten er hverken utspjåket eller svulstig, den uttrykker seg med en helt naturlig skjønnhet. Det er ikke lenge siden dette svulstige og utflytende ordgyteriet fant veien fra Asia til Athen, der det blåste som en forpestet vind over alt som fantes av fremadstrebende ungdom, og da reglene for god talekunst først var brutt, gikk den raskt i oppløsning og forstummet. Hvem har siden kunnet måle seg med en Thukydid, hvem er blitt berømt som en Hyperides? Heller ikke poesien har beholdt sin sunne glød og glans, nei, det virker som hele litteraturen er blitt satt på samme diett, så den ikke lenger kan modnes og eldes med verdighet. Og bedre er det ikke gått med malerkunsten etter at de formastelige egypterne ga blaffen i de reglene som gjaldt for en så ærverdig kunstart.

Agamemnon orket ikke høre på at jeg stod i søylegangen og talte lenger enn han selv hadde stått og svettet inne i skolestuen.

– Unge mann, sa han, siden talen din neppe faller i publikums smak, og du dessuten er en tilhenger av sunn fornuft, hvilket er høyst uvanlig, skal jeg ikke holde deg for narr med noe hemmelighetskremmeri. Tro bare ikke at det er lærernes skyld at de må drive med slike øvelser. Blant gale har de ikke annet å gjøre enn å opptre som gale! Dersom talene deres ikke faller i de unges smak, vil de, som Cicero sier, «bli sittende alene igjen i skolestuene». Se bare hvordan spyttslikkerne gjør seg til i komediene når de forsøker å skaffe seg middagsinnbydelser hos rikfolk: Det eneste de tenker på er å si noe som de tror tilhørerne vil like å høre – for de får ikke ønsket sitt oppfylt med mindre de klarer å lure dem til å lytte. Slik er det også med læreren i talekunst: Dersom han ikke gjør som fiskeren og trer et agn på kroken som han vet de små fiskene vil bite på, vil han bli sittende på knausen uten håp om napp. Hva kan så gjøres? Vi har all grunn til å bebreide foreldrene, som ikke vil at barna deres skal oppdras med streng disiplin. For det første er de forhåpningene de har til avkommet, i likhet med alt annet, rettet mot deres egne ambisjoner. Når de i tillegg vil ha sine ønsker oppfylt så snart som mulig, driver de sønnene til å ta plass i retten lenge før de er modne til det. Foreldre kan ha de høyeste tanker om talekunsten, men overlater den likevel til ynglinger som knapt er tørre bak ørene. Om de bare hadde skjønt at opplæringen må skje gradvis, at de unge får sin dannelse ved å lese solid litteratur, at sinnene deres bør formes etter filosofiens prinsipper og stilen deres rettes av en hensynsløs penn. De må lytte lenge til de forbilder de vil imitere, og være klar over at ingenting av det som faller i unge gutters smak, er godt. Da først kan den store talekunsten gjenvinne sin vekt og verdighet. I våre dager driver ynglingene bare med lek på skolen og blir til latter når de kommer i rettssalen, men hva verre er: Når de blir gamle, vil de ikke innrømme at det de lærte på skolen, bare var tøv. Men for at du ikke skal tro at jeg har noe imot en improvisasjon i Lucilius’ enkle stil, vil jeg si min mening med et dikt jeg selv har laget:

Enhver som vil strebe mot kunstens høyder

og vie sin ånd til de edleste bragder,

må rette sitt liv etter nøysomhetsloven.

Stolt bør han forakte de mektiges seter,

si nei til en bordplass blant tøylesløse,

ei drukne sitt vidd i vin blant fortapte.

Han bør ikke selge sitt bifall til scenen

og le av aktørenes dumme grimaser.

Men om hun smiler til ham, den væpnede visdomsgudinnen, [1]

eller han hilses av bonden som dyrker spartanernes enger,

eller han hører en klang av Sirener – til diktningen skal han

skjenke sin ungdom og leske sin sjel ved meoniske kilder [2].

Når han i Sokrates’ krets er blitt klok, da kan tøylene slippes,

fri står han frem, og svinger den store Demosthenes’ våpen.

Siden må romerske mestere flokke seg om ham og dempe

klangen fra Hellas, og stemme hans tale til hjemlige toner.

Men innimellom bør han la tankene lette fra Forum,

lytte til vekslende sang fra den hurtig skiftende lykken;

snart vil dens klang være barsk, ved minnet om fortidens kriger,

snart som en fest, når den bruser av Ciceros mektige ordkunst.

Ta disse gaver til våpen, siden vil ordene strømme

fritt fra en sjel som har slukket sin tørst i musenes kilde.

Mens jeg stod og hørte oppmerksomt på ham, la jeg ikke merke til at Ascyltos hadde gått sin vei … Da jeg så gikk og ruslet litt rundt i parken, fremdeles oppglødd av samtalen, strømmet plutselig en hel gjeng med studenter inn i søylegangen. De lot til å komme rett fra en improvisert deklamasjon, jeg vet ikke av hvem, som tok opp tråden fra Agamemnons tale. Da de unge ga seg til å gjøre narr av enkelte utsagn og deretter kritiserte talen sønder og sammen, benyttet jeg anledningen til å stikke av, og løp for å lete etter Ascyltos. Men jeg var ikke sikker på veien, og hadde ikke adressen til herberget. Jeg forsøkte å gå i flere retninger, men havnet hver gang på samme sted. Utmattet av all gåingen og gjennomvåt av svette gikk jeg til slutt bort til en gammel kjerring som stod og solgte grønnsaker fra egen gård:

– Om forlatelse, gamlemor, vet du tilfeldigvis hvor jeg bor? spurte jeg.

Hun lot til å more seg over at noe så dumt kunne sies så høflig.

– Hvorfor skulle jeg ikke vite det?

Hun reiste seg og gikk foran for å vise vei. Jeg trodde hun var en spåkone og …

Ikke lenge etter befant vi oss i et ganske avsides strøk, og der trakk kjerringa forhenget til side foran en dør:

– Det er nok her du hører hjemme! sa hun skjelmsk.

Jeg protesterte og sa at jeg ikke kjente huset. I det samme fikk jeg øye på noen menn som lusket omkring der inne blant skilt og splitter nakne horer. Langsomt, ja altfor sent, gikk det opp for meg at gamlemor hadde ført meg til et horehus. Jeg forbannet hele kjerringa, dekket ansiktet med kappen og la på sprang gjennom bordellet og ut på motsatt side. På dørterskelen kolliderte jeg nesten med Ascyltos, som var like dødstrett og utpest som jeg. Man skulle nesten tro det var den samme kjerringa som hadde vist ham veien. Jeg hilste min kjære venn med en lattersalve og lurte på hva som hadde ført ham til en så useriøs adresse.

Han tørket bort svetten med hendene:

– Om du bare visste hva jeg har opplevd! sa han.

– Hva da? spurte jeg.

Han hev etter pusten.

– Mens jeg drev rundt i hele byen uten å finne tilbake til herberget vårt, kom en respektabel familiefar bort til meg og tilbød seg meget elskverdig å vise meg veien. Etter mange krokveier og mørke gater havnet vi endelig her. Da tok han frem pungen sin [3] og kom med slibrige forslag. En hore hadde allerede tatt betaling for avlukket, og han var i full gang med å beføle meg. Hadde jeg ikke vært den sterkeste, ville jeg nok ha fått meg en omgang …

Alle omkring meg lot til å ha drukket satyrions [4] urter …

Brysom var mannen, vi fikk ham bort med forenede krefter …