Barış Bıçakçı

Vår store fortvilelse

Oversatt av Cora Skylstad

Barış Bıçakçı

Vår store fortvilelse

Oversatt av Cora Skylstad

1

Hvem kan få oss til å tro at alt er forbi, at det vi har opplevd, blir igjen i fortiden? Hvem kan få oss til å tro at det ikke vil hjelpe det minste å kaste minnene våre i ansiktet hver morgen som en håndfull vann?

Samme hvor mye de kommer etter oss med vitner, bevis og fakta som rett som det er gir oss mulighet til å komme i takt igjen, er det forgjeves! Vi tror ikke på det. «Det er ingenting som tar slutt!» roper vi. «Alt utspiller seg akkurat nå!»

Akkurat nå, en sommerformiddag, vandrer Nihal barbent rundt over parketten på stua, der hvor vi har tatt vekk teppene …

Jeg sitter på rommet mitt, ved skrivebordet kloss inntil vinduskarmen. Jeg ser opp fra boka jeg leser i, og spisser ørene mot Nihal, som går frem og tilbake langs den lange veggen på stua. Jeg hører hvordan føttene hennes i et øyeblikk klistrer seg til parketten for så å slippe den med et lett svupp, som et livstegn. Mens fottrinnene hennes fjerner seg, legger jeg merke til at vegguret på rommet mitt har begynt å etterligne dette lette svuppet med samme lyd. «Tiden er deg, tiden er kvinne,» sier jeg inni meg.

Du, Çetin, er ikke interessert i denne utvekslingen mellom hverdagslivet og poesien. Som vanlig har du lagt deg på siden på gulvet, hvor du stryker hånden din over mønsteret på teppet og tenker på de størrelse 36 store føttene til Nihal, vårt lille mirakel. Disse føttene hvor tærne ikke er sammenklemte, hvor stortærne ikke blir røde av svette (Du hater røde storetær, selv de tingene du hater er komiske, min kjære venn!) og som ikke får formen sin ødelagt av sko, de går frem og tilbake langs bokhylla på stua, nærmer seg og fjerner seg. Men du, Gud bevare deg, klarer ikke å vie denne lille paraden noen særlig oppmerksomhet. Du lener ryggen mot skrivebordet mitt og begynner å pirke i øret ditt. Med de grove fingrene dine får du etter mye strev tak i et hår inni øret ditt og river det løs. Du fryder deg over at hårstrået mellom fingrene dine, som du klemmer hardt sammen, er svart, tykt og litt krøllete. Ivrig og stolt viser du det til meg. (Hvordan kan jeg unngå å tenke på det! Hvordan kan jeg nå unngå å tenke på Jomfru Çetin, som kom løpende for å varsle meg om den nakne kvinnen han hadde sett gjennom det åpne vinduet til et pensjonat, for at også jeg skulle få se henne!)

Jeg smiler over denne seieren din og svarer med samme mynt. Deretter bryter vi ut i latter. Vi ler, slik vi har ledd i tjue år, vel vitende om at verden dreier seg rundt hårstrå og ørsmå ting.

Slik, en sommerformiddag, vandrer Nihal barbent rundt over parketten på stua, der hvor vi har tatt vekk teppene …

2

Da den automatiske døren med turkisfargede kanter inn til akuttmottaket på Ankara sykehus åpnet seg foran oss med gnisselyder og knirk, Çetin, la vi begge straks merke til den tomme båren som stod like inntil veggen på høyre side, og blodansamlingen på den. Blodet var friskt i kontrast til den gamle og skitne båren, hvor det brune skinntrekket var revet i stykker her og der og metallbena rustne; det reflekterte det flimrende lyset fra lysrørene i taket. Det var som om de ventende, som hadde stilt seg opp langs veggen ved siden av båren, de ventende som smerten i et bestemt øyeblikk hadde frosset til is, var blitt vant til denne vesle blodpølen. De lignet på de menneskene vi hadde sett på de andre akuttmottakene: De samme vemodige nesene, de samme redde øynene, de samme spørrende hendene og føttene som hadde løpt etter de døde, de sårede, men ikke rukket frem …

Dette var det tredje sykehuset vi undersøkte etter at vi besøkte Fikret, og vi visste godt hva vi hadde å gjøre. Vi skulle si navnene som i noen timer hadde gjenlydet i hodene våre, til de ansatte i resepsjonen, og de ville med pekefingrene kjærtegne navnene på listen foran dem, som var skrevet med kulepenn (det var virkelig merkelig, på alle de tre sykehusene brukte de røde kulepenner), og da de nådde frem til enden av listen, ville de komme med den samme kjølige anbefalingen:

«Se etter i likhuset også!»

La oss se etter i likhuset også, Çetin! Vi så jo uansett på den nakne kvinnen som kjemmet det våte håret sitt i solen mens det falt nedover brystene hennes, så kom, la oss se etter i likhuset også!

Også på dette sykehuset lå likhuset i underetasjen, også her stod det ved inngangen et offentlig kontorbord med aluminiumskant, bordplate i falmet blått og understell i metall. På bordet lå identitetspapirene. Et par politifolk og et par sykehusansatte lente seg over og så på dem.

Akkurat der snudde du deg og så på meg, Çetin. Nå, i det tredje likhuset, holdt du ikke ut lenger, du snudde deg og så på meg.

Du var åtte år gammel. I baksetet på en lysebrun Anadol, på fanget til moren din. Hun luktet sesamfrø. Dere var på vei til Kızılcahamam for å dra på piknik. Sammen med onkel Nevzat og kona. Storebroren din var ikke med, han hadde dratt for å tilbringe sommerferien hos tanten deres. Du var det eneste barnet i bilen. De drev og lekte og spøkte med deg. Idet bilen trillet utfor veien, hadde onkel Nevzat strukket seg frem for å ta tak i rattet. Det var fem hender på rattet, de to hendene til faren din, de to hendene til onkel Nevzat og, for den som kunne se den, dødens hånd … Luften gikk ut av deg som av en ballong. Tante Mübeccel ropte. Det kom ikke en lyd fra moren din, hun knuget deg hardt inntil seg. Det lød et høyt knak idet bilen braste inn i treet. Mens du lå på sykehuset tenkte du at det knaket hadde kommet fra kjeven din. I en måned drakk du suppe gjennom et sugerør, du fikk med nød og neppe i deg grøt, slektninger, leger og sykepleiere kjærtegnet hodet ditt … Da de til slutt tok av den greia de hadde festet til kjeven din, hørte du det knaket igjen, og da du og storebroren din gråtende omfavnet hverandre i huset hvor dere nå var mutters alene, manglet du tre tenner.

Spørsmålet du tenkte på idet du så på meg, men ikke klarte å stille: Var det et slikt bord identitetspapirene til moren og faren din hadde ligget på også, for tjueseks år siden?

Det beste svaret jeg kjente til: Å legge hånden min på skulderen din, se på deg og blunke med begge øynene samtidig.

Vi vendte tilbake fra det som hadde skjedd tjueseks år tidligere, og begynte å studere identitetspapirene på bordet. Vi så dem. De var der. Niyazi og Melahat. Hver av dem i form av et navn. Hver av dem i form av et fotografi; velstelte, smilende, og, ettersom en fotograf like før hadde lagt sin siste hånd på verket, med hakene lett løftet, ansiktene vendt litt til siden. Bak dem, det samme mørkeblå forhenget.

«Er dere barna deres?» spurte en av politimennene med lav stemme.

Du, Çetin, hadde for din del lyst til å spørre: «Er du fra Muğla?»; du hadde tilbrakt årevis på byggeplasser og hadde vendt tilbake med en drøss morsomme historier, uttrykk, dialektord og bannskap du hadde lært.

«Nei,» sa jeg, men dette ’nei’et ga oss ingen lettelse, «men vi var like nære som slektninger.»

«Jeg kondolerer. Hadde de ikke barn?» spurte politimannen fra Muğla.

Fikret og Nihal.

Du, jeg og Fikret leser fransk hjemme hos ham. Melahat roper fra stua: «Fikret, skynd deg og ring faren din!» Den natten blir Nihal født. Mange år senere går inngangsdøren opp mens vi tre sitter på det samme rommet og spiller kort, og Nihal titter inn gjennom døren inn til rommet. Hun har tatt av hårbåndet sitt og knyttet det rundt håndleddet, rommet blir fylt av lukten av barneskole. «Har du venner på besøk, storebror?»

«Kunne dere likevel identifisere dem?» sa han fra Muğla. «Noen ganger blir identitetspapirene blandet sammen.»

De åpnet en tung metalldør med et rundt vindu i midten. Også du, Çetin, anstrengte deg for ikke å tenke at den lignet på døren til et slakterkjøleskap. Men så tenkte du: Hva så om jeg tenker på det, du vet, kroker og kjøtt!

Nå som det har gått fire år, kan jeg si det: Du aner ikke hvor takknemlig jeg er overfor deg for at du ikke så på meg, for at du ikke snakket med meg da vi gikk ut av likhuset den kvelden! Hvis du hadde sett på meg eller prøvd å snakke, ville jeg ikke lenger vært den Ender jeg hadde forsøkt å være frem til det øyeblikket. Jeg ville blitt en annen, en jeg ikke kjenner.

Idet vi gikk opp trappen, stirret vi begge stivt på trappetrinnene. Følte du også deg dårlig, Çetin? Jeg var svimmel, det suste i ørene mine. Det var derfor stemmen som ropte «Çetin ağabey, Ender ağabey!», muligens forekom meg litt uvirkelig.

Nihal stod i utkanten av en av de turkise køene. Hun stod blant de andre menneskene som noe helt annet. Et fargerikt akvarium Nihal, hvis fødsel vi hadde vært vitne til og som vi hadde møtt på et par ganger i året etter at Fikret dro til Amerika når vi var på besøk hos foreldrene deres, så veldig godt ut, hun var veldig vakker. Av måten hun stod på og uttrykket i ansiktet hennes var det åpenbart at hun ennå ikke visste at foreldrene hennes var døde, hvordan man nå enn merker slike ting. Hun hadde ventingens, letingens, den nytteløse søkingens anspenthet over seg. Ikke dødens nedbrutthet.

Hun snakket mens hun med denne anspentheten beveget hendene sine uten stans, rettet på håret sitt til tross for at det lå på plass, og stadig flyttet tyngden fra det ene benet til det andre: Da storebror Fikret ringte henne, hadde hun blitt veldig redd og straks løpt av gårde til akuttmottaket på Hacettepe-sykehuset. Fikret hadde det bra, det vil si, han hadde brukket noen ribben og skadet nakken, men det var ikke skjedd ham noe alvorlig. Så forferdelig det var at han ble utsatt for noe slikt den uka han kom fra Amerika! Han visste ikke hvor moren og faren deres var eller hvordan det var med dem, for de hadde kommet bort fra hverandre etter ulykken. Han ba Nihal om å lete på sykehusene i området; de hadde fordelt de skadde mellom ulike sykehus. Så Nihal hadde lett på İbni Sina-sykehuset og her, men hun hadde ikke klart å finne navnet til foreldrene på listen over de som var blitt innlagt.

Å, Çetin, så vanskelig det var, var det ikke, å lytte til dette! Hvordan skulle vi si det til henne? Jeg vet ennå ikke, Çetin, hvordan overbringer man et dødsbudskap? Hva må man passe på? At personen som får nyheten, ikke blir for oppskaket? Går det an? At vedkommende får vite det så sent som mulig? Slik at de døde ikke kan gjenoppstå i mellomtiden? Bør man prøve å gå imot ideen om at døden er noe fryktelig, og forsøke å fremstille den som noe forståelig, noe man kan akseptere?

«Moren og faren din har blitt trukket ut i dødsengelens lotteri, Nihal!»

«Når du går ned den trappen der borte, befinner likhuset seg til venstre, moren og faren din ligger der, mann og kone, kalde som is.»

Nå klarer jeg å skrive disse tingene, Çetin, men i det øyeblikket stod jeg nok en gang og tenkte på noe beksvart, forferdelig: Hvordan slakteren i det gamle nabolaget vårt fikk beskjeden om at sønnen hans var død. Du kjenner også den historien, jeg har fortalt den til deg. Det var i kveldstimene, det var vinter. Jeg satt som vanlig på kafeen sammen med faren min og herr Reşit. Vennene til slakteren kom og spurte etter ham, de fortalte hva som hadde hendt sønnen hans. En gutt på fire år … Han hadde falt ned i en brønn og omkommet, brønnen var dyp. Med ett tidde alle, slakteren kom nemlig inn døren. Han lo og var oppstemt, han hadde åpenbart drukket. Idet han lo var det som om de svarte bartene hans ble heist opp forbi kinnene og nådde helt opp til ørene. Han kom med et par gode kommentarer og slo noen spøker mens han gikk bort til vennene sine. De tok om armene hans og holdt ham i skuldrene. Da han fikk beskjeden, holdt armene hans på å brekke og falle av. Hodet holdt på å trille av skuldrene hans. Slakteren ble forbauset, han forsøkte å forstå hva som hadde hendt. I denne forbausede tilstanden dro de ham med seg ut. De fortalte det til ham i halvmørket utenfor kafeen. Vi som satt inne i kafeen, klarte ikke riktig å se på dem. Vi stirret på de vinrøde borddukene, på sigarettsvimerkene på dem, jeg vedder på at formen på hvert eneste ett fremsto for oss alle som usedvanlig meningsfull. Vi dreide på metallaskebegrene som stod på bordene. Imens gikk tegutten løs på teglassene, som stadig vekk ble tomme. Bråket fra glassene, metallet og porselenet som kom borti hverandre beskyttet oss, vernet oss alle litt.