MUNKEN SOM SOLGTE SIN FERRARI

OM Å VIRKELIGGJØRE SINE DRØMMER OG REALISERE SIN SKJEBNE

Oversatt av Vigdis Fretheim

MUNKEN SOM SOLGTE SIN FERRARI

OM Å VIRKELIGGJØRE SINE DRØMMER OG REALISERE SIN SKJEBNE

Oversatt av Vigdis Fretheim

Tilegnet min sønn, Colby, som er min daglige påminnelse om alt som er godt i denne verden. Velsigne deg.

Dypfølt takk

Munken som solgte sin Ferrari har vært et meget spesielt prosjekt, som er blitt gjennomført takket være noen svært spesielle menneskers innsats. Jeg er dypt takknemlig overfor mitt ypperlige produksjonsteam og alle dem som med entusiasme og energi gjorde min visjon av denne boken til virkelighet, særlig min familie ved Sharma Leadership International. Deres engasjement og følelse av kall gjør meg rørt.

Jeg vil spesielt takke:

–
de tusenvis som leste min første bok, MegaLiving!, og som var så elskverdige å ta seg tid til å skrive til meg og fortelle hvordan de hadde lykkes, eller til å delta på mine seminarer. Takk for endeløs støtte og hengivenhet. Dere er grunnen til at jeg gjør det jeg gjør.

–
Karen Petherick fordi du tok ledelsen når det gjaldt bokens utseende og for dine utrettelige anstrengelser for å holde dette prosjektet i rute.

–
min barndomsvenn John Samson, for dine innsiktsfulle kommentarer til tidlige utkast og til Michael Hutchison, Mark Klar og Tammy og Shareef Isa for deres enestående bidrag til manuskriptet.

–
Ursula Kaczmarczyk i Forsvarsdepartementet for din oppmuntring og støtte.

–
Kathi Dunn for din glimrende utforming av omslaget. Jeg trodde at ingenting kunne overgå Timeless Wisdom for Self-Mastery. Jeg tok feil.

–
Mark Victor Hansen, Rick Frishman, Ken Vegotsky, Bill Oulton og, ikke minst, Satya Paul og Krishna Sharma.

–
og mest av alt, mine herlige foreldre, Shiv og Shashi Sharma, som har veiledet og hjulpet meg fra dag én, min lojale og kloke bror Sanjay Sharma, M.D. og hans snille kone Susan, og Alka, min kone og beste venn. Dere er lyset som viser meg veien.

–
Iris Tupholme, Claude Primeau, Judy Brunsek, Carol Bonnett, Tom Best og Michaela Cornell og alle de andre hos HarperCollins som la for dagen mye energi, entusiasme og tro på denne boken. En spesiell varm takk til Ed Carson, administrerende direktør i HarperCollins som straks så bokens potensial, som trodde på meg og som sørget for å sette i gang det hele. Jeg setter umåtelig stor pris på din veiledning.

Livet er ikke et lite stearinlys for meg. Det er en slags storartet fakkel jeg har fått tak i for øyeblikket, og jeg vil få den til så brenne så klart som mulig før jeg overleverer den til fremtidige generasjoner.

George Bernhard Shaw

Innhold

KAPITTEL EN | Vekkeren
KAPITTEL TO | Den mystiske gjesten
KAPITTEL TRE | Julian Mantles mirakuløse forvandling
KAPITTEL FIRE | Magisk møte med De Vise i Sivana
KAPITTEL FEM | Åndelig elev av De Vise
KAPITTEL SEKS | Den personlige forandringens visdom
KAPITTEL SYV | En særdeles ualminnelig hage
KAPITTEL ÅTTE | Tenn en indre ild
KAPITTEL NI | Den eldgamle kunst å ha herredømme over selvet
KAPITTEL TI | Disiplinens makt
KAPITTEL ELLEVE | Din kosteligste nyttegjenstand
KAPITTEL TOLV | Livets dypeste mening
KAPITTEL TRETTEN | Den tidløse hemmeligheten ved livslang lykke

KAPITTEL EN

Vekkeren

Han klappet sammen midt i en fullsatt rettssal. Han var en av landets mest fremtredende skrankeadvokater. Han var også en mann som var like viden kjent for de italienske dressene til tre tusen dollar som hyllet inn den velfødde kroppen hans, som for sin bemerkelsesverdige rekke seire i retten. Jeg bare stod der, lammet av sjokket over det jeg nettopp hadde vært vitne til. Den Store Julian Mantle var redusert til et offer og lå nå og vred seg på gulvet som et hjelpeløst spedbarn. Han ristet og skalv – og svettet som en vanvittig.

Det virket som om alt foregikk i langsom kino fra det øyeblikket av. «Herregud, Julian er blitt dårlig!» skrek assistenten hans, og gav oss et følelsesmessig, blendende glimt av noe som var åpenbart. Dommeren så panikkslagen ut og mumlet raskt noe i den private telefonen hun hadde installert i tilfelle det skulle oppstå en nødssituasjon. Hva meg angikk, kunne jeg bare stå der, himmelfallen og forvirret. Vær så snill, ikke dø, din gamle tosk. Det er for tidlig for deg å legge inn årene. Du fortjener ikke å dø slik.

Rettsbetjenten, som tidligere hadde sett ut som om han var blitt balsamert i stående stilling, grep resolutt inn og begynte å utføre hjertemassasje på den falne advokat-helten. Advokatassistenten stod ved siden av; de lange, blonde krøllene hennes skjulte det rubinrøde ansiktet hans mens hun trøstet ham med vennlig ord, ord han åpenbart ikke kunne høre.

Jeg hadde kjent Julian i sytten år. Vi møttes første gang en sommer da jeg var ung jusstudent og hyret inn av en av partnerne hans som forskningskandidat. Den gangen hadde han alt. Han var en glimrende, pen og fryktløs skrankeadvokat med store drømmer. Julian var firmaets unge stjerne, en kommende suksessadvokat. Jeg kan fortsatt huske at jeg gikk forbi det fyrstelige kontoret hans og fikk et glimt av det innrammede sitatet som tronet på det massive skrivebordet av eik. Det var av Winston Churchill og sa mye om hva slags mann Julian var:

Jeg er sikker på at på denne dag er vi herre over vår skjebne, at den oppgaven som er pålagt oss ikke overstiger vår styrke; at dens slit og smerte ikke er mer enn jeg kan tåle. Så lenge vi har tro på vår egen sak og en ubøyelig vilje til å vinne, vil seieren ikke bli tatt fra oss.

Julian lot handling følge ord. Han var tøff, svært ambisiøs og villig til å arbeide atten timer i døgnet for å oppnå den suksessen han mente var hans skjebne. Jeg hørte via jungeltelegrafen at bestefaren hadde vært en fremtredende senator og faren en høyt respektert dommer ved den føderale domstolen. Det var åpenbart at familien hadde penger, og at enorme forventninger veide tungt på de Armani-kledde skuldrene hans. Jeg skal imidlertid innrømme en ting: Han kjørte sitt eget løp. Han var fast bestemt på å gjøre ting på sin egen måte – og han elsket å lage show.

Julians skandaløse melodramaer i retten var gjengangere på avisenes forsider. De rike og berømte flokket seg om ham hver gang de trengte en suveren, juridisk taktiker med et aggressivt tilsnitt. Aktivitetene hans utenfor rettssalen var sannsynligvis like velkjente. Sene kvelder på byens fineste restauranter med sexy, unge modeller, eller uhemmet rangling med den bøllete meglergjengen han kalte sitt «raseringsteam», ble legendariske historier i firmaet.

Jeg har fortsatt problemer med å skjønne hvorfor han plukket ut meg til å arbeide sammen med ham i den sensasjonelle mordsaken han skulle føre den første sommeren. Selv om jeg hadde eksamen fra det juridiske fakultetet på Harvard, hans eget alma mater, var jeg absolutt ikke den smarteste kandidaten i firmaet, og stamtavlen min var ikke preget av blått blod. Faren min arbeidet hele sitt liv som sikkerhetsvakt i en lokal bank etter en kortvarig tjeneste i marineinfanteriet. Mor vokste opp uten dikkedarer i Bronx.

Likevel valgte han meg fremfor alle de andre, som i det stille hadde drevet lobbyvirksomhet for å få det privilegiet å være hans juridiske løpegutt i rettssaken som ble kjent som «Alle mordsakers mor» – han sa at han likte min «sult». Vi vant, naturligvis, og forretningsmannen som var siktet for brutalt å ha drept sin kone, var nå en fri mann – eller så fri som den grumsete samvittigheten hans ville tillate ham å være.

Selv lærte jeg en masse denne sommeren. Det var mye mer enn en leksjon i hvordan man skulle så rimelig tvil der det ikke fantes noen – enhver advokat som fortjente salt til maten kunne gjøre det. Dette var en leksjon i seierens psykologi og en sjelden anledning til å se en mester i aksjon. Jeg suget det opp som en svamp.

Etter invitasjon fra Julian ble jeg værende i firmaet som medarbeider, og det utviklet seg fort et varig vennskap mellom oss. Jeg skal innrømme at han ikke var den letteste advokaten å samarbeide med. Det å gjøre tjeneste som hans underordnede var ofte en øvelse i frustrasjon og førte til mer enn én høylytt krangel på sene kvelder. Det skulle virkelig gjøres på hans måte, ellers var det rett ut. Denne mannen kunne aldri ta feil. Men bak den harde fasaden fantes det en person som helt klart brydde seg om andre mennesker.

Uansett hvor opptatt han var, spurte han alltid etter Jenny, kvinnen jeg fortsatt kaller «min brud», selv om vi giftet oss før jeg begynte på jusstudiet. Da han fikk høre av en annen kandidat at jeg hadde økonomiske problemer, ordnet Julian det slik at jeg fikk et generøst stipend. Visst kunne han være like aggressiv og hard som de andre stjerneadvokatene, og visst elsket han utagerende festing, men han forsømte aldri sine venner. Det egentlige problemet var at Julian var besatt av arbeidet.

De første årene unnskyldte han den lange arbeidstiden med å si at han «gjorde det til beste for firmaet», og at han planla å ta en måned fri og reise til Caymanøyene «helt sikkert neste vinter». Men etter som tiden gikk, ble ryktet om hans overlegne dyktighet mer og mer kjent, og arbeidsmengden fortsatte å øke. Sakene ble stadig større og bedre, og Julian, som aldri sa nei til en god utfordring, fortsatte å presse seg hardere og hardere. I enkelte sjeldne, rolige øyeblikk, betrodde han meg at han ikke lenger fikk sove mer enn et par timer uten å våkne og føle seg skyldbevisst fordi han ikke arbeidet med en sak. Det ble snart klart for meg at han ble fortært av sulten etter mer: mer prestisje, mer ære og mer penger.

Som ventet, gjorde Julian enorm suksess. Han oppnådde alt de fleste mennesker kunne ønske seg: et ry som stjerneadvokat med syvsifrede inntekter, en flott herskapsbolig i et strøk som var populært blant kjendiser, privat jetfly, sommerhus på en tropisk øy og den eiendelen han nesten satte mest pris på – en skinnende rød Ferrari som han parkerte midt i innkjørselen til huset.

Likevel visste jeg at ikke alt var så idyllisk som det så ut til på overflaten. Jeg la merke til signalene om at undergangen var nær, ikke fordi jeg var så mye mer observant enn de andre i firmaet, men simpelthen fordi jeg var mest sammen med mannen. Vi var alltid sammen fordi vi alltid var på jobb. Det så aldri ut til å bli roligere. Alltid fantes det en ny, enorm sak i horisonten, som var større enn den forrige. Julian kunne aldri forberede seg godt nok. Hva ville skje hvis dommeren tok opp det spørsmålet eller kanskje det, måtte Gud forby det! Hva ville skje hvis vi hadde slurvet med å innhente bakgrunnsopplysninger? Hva ville skje hvis han ble tatt på sengen midt i en fullsatt rettssal, akkurat som en hjort som fanges i lysskjæret fra et par uventede billykter? Derfor presset vi oss til det ytterste, og jeg ble suget inn i hans lille, arbeidssentrerte verden, jeg også. Der satt vi, to slaver av klokken, og jobbet og slet i 64. etasje i en eller annen monolitt av stål og glass, mens de fleste normale mennesker var hjemme hos familiene sine; vi trodde vi var verdens herrer, blendet av en illusorisk versjon av suksess. Den verste typen.

Jo mer tid jeg tilbrakte sammen med Julian, jo tydeligere kunne jeg se at han kjørte seg selv dypere ned i jorden. Det var som om han hadde en slags dødslengsel eller noe sånt. Han var aldri helt fornøyd med noe. Til slutt brøt ekteskapet hans sammen, han snakket ikke med sin far lenger, og selv om han hadde alle de materielle godene noen kunne ønske seg, hadde han fortsatt ikke funnet det han lette etter, hva det nå måtte være. Det vistes på ham, emosjonelt, fysisk – og åndelig.

63 år gammel så Julian ut som om han var i slutten av 70-årene. Ansiktet hans var en halvøy av rynker, et ikke særlig vakkert resultat av hans «vi tar ingen fanger»- innstilling til livet generelt og det enorme stresset hans utsvevende livsstil medførte spesielt. De sene middagene på dyre, franske restauranter, der han røkte tykke, cubanske sigarer og drakk konjakk etter konjakk, hadde gjort ham pinlig overvektig. Han klaget hele tiden over at han var trett og lei av å være trett og lei. Han hadde mistet sin humoristiske sans og det virket aldri som han lo lenger. Julians engang så entusiastiske natur var blitt erstattet av en dødelig dysterhet. Personlig tror jeg at livet hans hadde mistet all mening.

Det sørgeligste var kanskje at han også hadde mistet konsentrasjonen i rettssalen. Der han en gang kunne blende alle som var til stede med en velformet og vanntett sluttprosedyre, surret han nå i vei i timevis og tøvet om lugubre saker som hadde lite eller ingenting med den aktuelle rettssaken å gjøre. Der han engang reagerte elskverdig på innvendingene fra motpartens advokat, la han nå for dagen en bitende sarkasme som tøyde dommernes tålmodighet til det ytterste, dommere som tidligere hadde ansett ham for å være et slags juridisk geni. For å si det enkelt: Julians livsgnist hadde begynt å flakke.

Det var ikke bare påkjenningen fra det frenetiske tempoet som eslet ham til en tidlig grav. Jeg følte at det stakk mye dypere. Det så ut til å være noe åndelig. Nesten hver dag fortalte han meg at han hadde mistet gløden for det han drev med og at han følte seg ensom. Julian sa at som ung advokat elsket han virkelig jussen, selv om han opprinnelig var blitt presset inn i den av familiens krav om høy sosial status. Jussens innviklede beskaffenhet og dens intellektuelle utfordringer hadde holdt ham trollbundet og full av energi. Dens makt til å få gjennomført samfunnsmessige endringer hadde inspirert og motivert ham. Den gangen var han mer enn bare en rik jypling fra Connecticut. Han så virkelig seg selv som en kriger for det gode, et redskap til å sette i verk sosiale forbedringer, en som kunne bruke sin åpenbare gave til å hjelpe andre. Denne visjonen gav livet hans mening. Den gav ham et mål og styrket hans håp.

Men det var mer som bidrog til Julians fall enn bare en rusten forbindelse med det han hadde som sitt levebrød. Han hadde opplevd en stor tragedie før jeg begynte i firmaet. Noe som var helt umulig å snakke om, hadde hendt ham, ifølge en av de eldre partnerne. Imidlertid ville han ikke fortelle meg hva det var. Jeg kunne ikke få noen til å snakke ut om det. Selv gamle Harding, den notorisk løsmunnede partneren som tilbrakte mer tid i baren på Ritz-Carlton enn på sitt pinlig store kontor, sa at han hadde sverget å holde tett. Uansett hva denne dype, mørke hemmeligheten var, hadde jeg en mistanke om at det på en eller annen måte bidrog til den nedadgående spiralen Julian var inne i. Naturligvis var jeg nysgjerrig, men jeg ville aller helst hjelpe ham. Han var ikke bare min veileder. Han var min beste venn.

Og så skjedde det. Dette massive hjerteinfarktet som førte Julian Mantle ned på jorden igjen og på ny gav ham kontakt med hans egen dødelighet. Midt inne i rettssal nummer 7 en mandag morgen, den samme rettssalen der vi hadde vunnet alle mordsakers mor.