Sigrid Lunde

5

Lokketoner

Forviklinger

Sigrid Lunde

5

Lokketoner

Forviklinger

Persongalleri

Synnøve Sandmo, tjenestejente på gården Storset.

Tønnes Sandmo, hennes far, er enkemann og arbeider for Lars Storset.

Olaug Sandmo, enke, Tønnes’ mor og Synnøves bestemor.

Bent Røysa, yngste sønn på husmannsplassen Røysa, som også ligger under Storset.

Lars Olsson Storset, eier gården Storset. Tidligere dragon med sekondløytnants rang.

Elisabet Meissner Storset, Lars’ hustru, av trondhjemsk velstandsfamilie.

Camilla Meissner, Elisabets ugifte søster. Hun er kuppelrygget og har klumpfot.

Christine Meissner, Camilla og Elisabets brordatter, bor på Storset av mystiske grunner.

Øyvind Kløften, oppsynsmann (kalt «stordrengen») på Storset, Lars’ håndgangne mann.

Maret Skogja, Bjørn Skraltbakken, Jon, Kari, tjenestefolk på Storset.

Petronius Finckenhagen, sogneprest i Sæterdalen og fiende av Storset.

Oddvar Einbakk, velberget skipper og bonde. Moren heter Alvilde.

Unni Jensdatter «Storbrake» Stranda, vakker fattigjente, tidligere Lars Storsets elskerinne, nå tvangsforlovet med Oddvar Einbakk.

Fante-Feke, eller Fredrik Olsen, tater og spillemann.

Andreas Fjeld, stadsmusikant i Trondhjem.

Violetta og Marius Fjeld, to av Andreas Fjelds barn.

Stephan Meissner sr., Camilla Meissners far.

Caroline Agnetha Meissner, hans hustru.

Stephan Meissner jr, Camillas eldste bror.

Cordt Thommsen, sersjant.

Isak Thommsen, sakfører, Cordts bror.

Ordliste

Lurer du på visse ord i dialekten?

Bak i boken finner du en ordliste som kan være til hjelp.

Dette har skjedd:

Det unge, fattige paret Synnøve og Bent har lovet hverandre evig troskap. Men storbonden og dragonen Lars Storset begjærer Synnøve, og vil skille henne og Bent fra hverandre. Synnøve holder stand, selv om hun er blitt tjenestejente på Storset. Hun er innejente for den kloke og omsorgsfulle, men vanføre frøken Camilla Meissner. Camilla er søster til Lars’ hustru, Elisabet Meissner Storset, og tante til unge Christine Meissner, som plages med minnene om en trist barndom.

Bent sitter en stund fengslet, mistenkt for å ha knivstukket Lars, noe som ikke er tilfelle. Først ivrer Lars etter å sverte Bent mest mulig, men brått frafaller han anmeldelsen, sikker på at Bent vil bli i musikerlære i Trondhjem i flere år.

Sogneprest Petronius Finckenhagen er Lars Storsets fiende, og gjør hva han kan for å skade og irritere Lars. Derfor får Bent ligge i skjul på prestegården når Lars leter etter ham og vil ha hevn for «knivstikket».

Ryktene går om et «skrømt» på Storset, og særlig skremmer det vettet av Elisabet. Kanskje var det også skrømtet som prøvde å voldta Synnøve i vedskjulet. Like etter blir drengen Bjørn Skraltbakken oppjult av en like mystisk figur. Hva skjer?

Camilla og Christine planlegger å besøke slekten i Trondhjem denne julen. Tross Lars’ og Elisabets motstand (av vidt forskjellige grunner), får Synnøve bli med.

Bent blir glad når Synnøve dukker opp i Trondhjem. Han er nå i lære hos den velstående stadsmusikanten Andreas Fjeld, som blant andre har barna Marius og Violetta.

Synnøve kommer snart i klemme mellom Marius Fjeld og Christine, som er forelsket i ham. Marius virker mer interessert i Synnøve. Samtidig innynder Violetta Fjeld seg hos Bent, og hjelper ham når hennes far vil kaste ham ut. Ryktet om «knivstikkingen» har nemlig nådd herr Fjelds ører.

Synnøve blir kjent med Camillas foreldre, storgrossereren Stephan Meissner og madam Caroline Meissner. De er kalde og overlegne, og det samme er arvingen, Stephan Jr.

Camilla blir alvorlig syk, og Synnøve frykter at frøkenen skal dø. Hjemreisen til Sæterdalen utsettes. Med hjelp av sersjant Thommsen og hans bror Isak, som er sakfører, testamenterer Camilla alt hun eier til Synnøve. Straks Meissnerne får nyss om dette, blir de Synnøves uforsonlige fiender.

Slik sluttet forrige bok:

Utløpet til Nidelven glitret foran henne. Små, bleke stjerneglimt. Og sjøen – svart, isnende kald, en blanding av saltvann og brakkvann. Hun svelget tørt. Med ett kjente hun en annen lukt: tobakk. Så hørte hun lyden av knirkende støvler tett bak seg. Hun snudde seg, prøvde å tvinge øynene til å se. Nå angret hun på at hun ikke hadde tatt med seg en lykt. Hjertet hennes krympet seg i angst.

– Kem e det?

En lav, rå latter. Noen kom tett inntil. Hender mot brystet hennes, sterke fingre som fant skuldrene hennes og skjøv henne bakover.

Synnøve skrek. Hun visste at det iskalde vannet ventet på henne. Han ville dytte henne uti!

– Nei! Gjera det ikkje!

Skritt for skritt ble hun tvunget bakover. Så tråkket det ene benet i løse luften, og hun falt. Vannet lukket seg om henne. Kulden lammet henne, slo henne nesten ut. Det ufyselige brakkvannet fylte munnen og nesen. Hun kavet med armene mens sjøen sugde henne ned i dypet. Ned i et endeløst mørke.

FØRSTE KAPITTEL

Trondhjem, januar måned det Herrens år 1821

Skinntent isvann fylte munnen og nesen hennes. Hun sank i en evighet, før overlevelsesviljen tok over. Hun kavet panisk, sparket fra med hender og føtter. Hjerteslagene tordnet i ørene hennes.

Nei! Ikke drukne! Aldri!

Men hun kunne ikke svømme, hun bare kavet. Hun visste at dette var slutten. En aldeles uforståelig slutt. Det var svart rundt henne, og isnende kaldt. Så fikk hun hodet over vann, og gispet fortvilet. Kulden var som et knyttneveslag mot kroppen. Vannet smakte forferdelig.

Hun skrek. Vannet ble til skum, slik hender og føtter arbeidet. Så var hun under igjen. Hun sank, musklene var maktstjålet av kulden.

Nei, nei, kjempe, slåss for livet!

Noe traff henne i skulderen med en dump smerte. Hodet var over vann igjen. Hun hadde truffet en kaistolpe, og grep panisk i den. Hun var under kaien, var blitt kastet inn mot den. Den ene hånden fant et sleipt rep. Skjell og rur stakk henne, skrapet henne opp.

Holde fast, holde fast!

Hun så ingenting, hørte bare vannet, suset i ørene. Hun holdt seg oppe, men langsomt ble kroppen nummen av kulden. Grepet løsnet. Mistet hun grepet om repet, var alt ute. Kaien strakte seg i det uendelige til begge sider, og kaikanten raget en mannshøyde over henne. Som om det gjorde noen forskjell om hun hadde hatt den like ved nesen! Hun eide jo ikke krefter.

Hun skrek. Hentet ut alt hun hadde av krefter, skrek og skrek.

– Hjelp! Hjelp meg!

Selvsagt kom ingen. Hun visste det. Hun fortsatte å rope, men kreftene rant raskt ut. Hun tenkte på Gud der oppe i himmelen, om Han virkelig ville dette. At ondskapen skulle få sin belønning. Men der hørte hun skritt, stemmer!

– Kor va det at nå’n skreik, Lauris?

– Det va itj langt unna!

Mennesker! Karfolk! Hun skrek igjen, men tynt.

– Betterdø! Under kaia!

– Må ha vært ei som ramla i fylla.

Hun så ikke ansiktene, men visste at de kikket ned, prøvde å se.

– E det folk her?

– Eg … eg vart skuva utfor.

– Men ka e det veikja sie? At hu blei skubba utfor?

– Berre tullprat, veit æ. Hu snakke nok i ørska.

De var flere. Sjøfolk, vanlige folk, slike som hørte til her. Ikke slippe! Hvert åndedrag telte. Men hun hadde ikke makt over fingrene. Grepet løsnet, og hun var i ferd med å gli ned mot døden da en solid hånd grep tak i håret hennes og holdt henne oppe. Så skiftet grepet, fant skuldrene og armene hennes, og dro henne opp i en pram.

– Men i Herrens namn, veikj, utbrøt en hes, forskrekket stemme. – Du må pass dæ for kor du sett føtern!

Hun var ikke i stand til å svare. De trodde henne ikke, trodde ikke at noen hadde prøvd å drukne henne. Samtidig kjente hun en usigelig lettelse. Hun levde! Karene pratet i munnen på hverandre. De fikk henne opp fra båten, opp på kaien. De ville vite hvem hun var. Hun klarte ikke å svare, hun bare skalv og hakket tenner. Hjelpemennene var opphisset nå, de diskuterte det hun hadde sagt, de trodde ikke at hun var blitt dyttet.

– Hva foregår her? Den barske, myndige stemmen lød som den kom fra en drøm. Hun trengte ikke å se ansiktet, de sterke trekkene og de muntre øynene for å vite hvem som snakket. En av mennene tok ordet, forklarte hva de hadde hørt, og at de hadde kommet i grevens tid.

– Men det e godt gjort òg, sa en kar, – at kvinnfolket itj veit bér enn å tråv sæ utfor her. Sjøl triårsunga har bér vett!

– Hu e nok drukken, sa en annen. – Det e ei lausdue, det her. Du kjenne slaget.

– Hun har vel rett til å leve uansett, brummet nykommeren. – Finnes det lys noe sted?

– Hu sa at nå’n skubba ‘a uti, men det e vel itj likt sæ?

Stemmen ble stram. – Jeg vil høre hva hun selv har å si.

Synnøve kjente at hun holdt på å svinne inn i søvnen, og visste at den kunne bli evig. Må ikke sovne! En lampe sendte sitt flakkende lys over henne. Hun tvang øynene opp. Hun hadde rett; det var Cordt Thommsen, mannen som hadde hjulpet henne da hun ville finne en advokat til frøken Meissner.

Han så ansiktet hennes, og hevet øyenbrynene. – Frøken Sandmo!

Hun klarte ikke å svare. Kjempet for å få kontroll over de numne leppene, men klarte det ikke.

– Jeg skal få deg hjem til Meissners! ropte han. – Dette går bra, skal du se.

Nei! Nei! Ikke dit!

Hun fikk ikke fram ordene. Så ristet hun på hodet, ristet vilt.

– Vil du ikke hjem? Du ser vettskremt ut, stakkars!

Nei, ikke dit. Caroline Meissner ønsket henne død, og hun delte sikkert det ønsket med hele sin familie. Men hvor skulle hun ellers gå, annet enn til de menneskene som ønsket at hun ble borte for godt?

Mirakuløst vendte livet tilbake. Hun lå i en seng under hvite, myke edderdunsdyner, på en myk pute, og stirret opp i et trehvitt tak. Hun hørte stemmer gjennom den lukkede døren. En mugge med vann og et fint glass sto ved siden av sengen.

Hun var ikke på Camilla Meissners rom.

Synnøve prøvde å få orden på tankene, og etter hvert formet hukommelsesbrokkene seg til et mønster. Hun var blitt sendt for å kjøpe fisk der ingen fisk var å få kjøpt. Hun ble dyttet uti vannet. Meningen var at hun skulle drukne. Men hun ble reddet … og så var sersjant Thommsen der. Hun syntes hun husket at hun ble båret i sterke armer. Varme hender masserte henne, vasket henne med varmt vann. Varm drikke, inn mellom tennene, selv om hun hostet. Ja.

Hun visste det med det samme døren gikk opp, at hun var hos denne merkelige mannen.

I det samme banket det lett på døren, og et smilende ansikt kom til syne. Synnøve kjente igjen den blide tjenestejenta hun hadde sett den første gangen hun var her. Jenta kom inn med et brett, og noe som duftet deilig.

– Du e vaken, du?

– Jau.

– Han Thommsen sa at du itj kunn svøm.

– Nei, det kan eg ikkje. Men …

– Og uansett så va det itj rett tia og plassen te en svømmetur.

Synnøve kunne godt forestille seg at soldaten hadde flirt fra øre til øre da han sa de ordene. Han klarte å le av dette, enda hun nær hadde omkommet. Men noen mennesker var slik. Ingenting var for alvorlig til å spøke med.

Synnøve heiste seg opp på puten. Hun var varm, og følte seg så merkelig lett i hodet. Den blussende blide jenta satte seg på sengekanten hos henne. Det var tydelig at hun var nysgjerrig; øynene hennes glitret muntert.

– Ska æ hjelp dæ med å eta suppa, eller greie du det sjøl?

– Eg klara sjøl. Det var ikke sant. Hånden dirret, så det meste fra den første suppeskjeen rant ned i halskroken og videre nedover brystet hennes innenfor skjorten.

Hun fikk hjelp. Suppen var sterk, fet og deilig. Jenta pludret i vei om alt mulig, og ville nok helst at Synnøve skulle legge ut om det som hadde hendt, men hva skulle hun si? «Eg skulla ha vårre død, eg. Ho madam Meissner prøvd å drepa meg.» Ja, det skulle ha tatt seg ut, å spre slikt! Ligge her og framstille seg selv som et hysterisk kvinnfolk!

Jenta tok den tomme tallerkenen med seg ut igjen. Synnøve falt til bake på puten og ble liggende og se i taket. Bents ansikt ble synlig for hennes indre øye. Kan du ikkje komma? tenkte hun og hørte seg selv si ordene i tankene. Eg treng å sjå deg no. Eg vil tala med deg.

Døren gikk opp igjen. Det var ikke hennes elskede Bent som kom inn, men brødrene Thommsen – den høye, bredskuldrete, og den mindre, spinklere. Soldaten og juristen. De smilte til henne.

– Er det i orden at du får en visitt, frøken Sandmo? spurte Cordt Thommsen.

Isak Thommsen satte seg på sengekanten hennes, slik at den eldre broren fikk den ene ledige stolen. Isak smilte til henne. – Hvordan føler du deg?

– Eg … di e så kjøle snill, herr Thommsen! Eg forstår ikkje kafor di gjer ‘te. Hun fornemmet noe underlig i blikket hans akkurat da, i et ubevoktet sekund. En slags tristhet. Men så lo han.

– En må da være menneske. Og jeg mer enn mange. Jeg forsto deg riktig – at du ikke ville tilbake til din egen husholdning?

Hun var redd for å svare. Å anklage velstående mennesker var farlig. Hun svelget. – Eg … eg skulla ha sett ‘te ho gammelfrøknå. Ho Camilla, meine eg.

– Hun lever, sa Isak med et nesten blygt smil.

– Takk, Herre! Og for livet mitt òg.

Cordt Thommsen grep ordet. – Isak har i sin besittelse Camilla Meissners testament. Du vet hva som står i det, ikke sant?

– Eg trur det.

– La oss da fjerne siste rest av tvil. Det står at «Tjenestepige Synnøve Tønnesdatter Sandmo fra Nedre Sæterdalen skal eie alt løst og fast gods etter Camilla Stephansdatter Meissner, alle hennes bøker og korrespondanse. Hun skal også ha hennes formue og derav følgende renter.» Vi snakker ikke om veldige summer, men dog betydelige.

Synnøve nikket. – Eg tru at ‘ta e gælle, eg. Eg vil heller varra fattig, og leva.

Isak Thommsen ga henne et varmt smil. – Frøken Meissner snakker så godt om deg, Synnøve. Vil du melde fra til politiet om overfallet som nesten kostet deg livet?

– Ka godt ska det gjera? Dem vil berre tykkje at eg e tullåt. Eg e ei vanleg dråk, eg.

De to brødrene vekslet blikk. Sersjanten reiste seg og ruvet over henne. Nå så hun enda bedre hvor kjekk han var.

– Du har så rett, det fører ingensteds hen å anklage familien Meissner. De får likevel sin straff.

– Gjer dem?

– Det er snart spredt over hele byen hva som er skjedd. Mennene som trakk deg opp, tier ikke stille. Det du sa om at du ble dyttet uti, kan ikkje gjøres usagt. Og testamentet er et offentlig dokument. En trønder kan legge sammen to og to, frøken Sandmo, og påfallende ofte blir det fire.

Hun kulset.

– Eg he så lyst te å sjå’n Bent, hvisket hun. – Eg vil tala med han, så eg veit ka eg ska gjera.

– Hvem er Bent?

– Bent Røysa. Det e han eg skulla ha vårre forlova med, hvisket hun. – Han e i musikklærå med ‘nå stadsmusikant Andreas Fjeld. Vi ska gift oss når han e ferdig studert musikar.

Isak Thommsen rettet seg opp. – Snakker du om lærlingen som seiler under falskt flagg, frøken Sandmo? Mannen som har sittet i jern på grunn av overfall på sekondløytnant Lars Olsson Storset i Sæterdalen amt?

Hun gispet. Hvordan visste de …?

Advokat Isak smilte trøstende. – Vi trondhjemmere liker å føle oss som en del av den store verden, frøken Sandmo, dog er vi så provinsielle. Alle kjenner så å si alle.

– Han Bent e heilt ansles enn di tru, mumlet Synnøve. Hun følte seg liten. – Han gjord ikkje nåkkå ‘tå det han va beskyldt for! Hva ville de tenke om henne, nå som de visste at hun halvveis var forlovet med en voldsmann?

– Du ser ham med dine øyne, sa advokaten rolig. – Og vi ser ham med våre. Førsteinntrykk er sjelden riktige. Dette kan du utdype om litt. Nå er det deg det dreier seg om.

– Eg e så takknemleg, hvisket hun. – Men eg må tebakers te ho Camilla. Kor lenge he eg vårre her?

– Det er nesten ett døgn siden jeg bar deg hit, sa Cordt Thommsen. – Camilla vet at du lever, men hun undres sikkert på hvordan du havnet her. Resten av Meissner-familien er nok også orientert! Han lo av sine egne ord, før han ble alvorlig igjen, og fortsatte. – Jeg tror det er på tide at du kommer deg tilbake til den stakkars frøkenen. Det vil ikke skje deg noe mer, det er jeg sikker på. Familien Meissner kan alltids komme seg unna ett drapsforsøk, men de våger seg nok ikke med flere.

Den direkte talen sendte en kulsing gjennom kroppen hennes. Hvordan kunne han være så sikker på det?