Arnaldur Indriðason

Tvekampen

Oversatt av Silje Beite Løken

Arnaldur Indriðason

Tvekampen

Oversatt av Silje Beite Løken

Oversettelse av Salme på side 24:

Salme 855 i Norsk salmebok, Kolbeinn Tumason (1171–1202)

«Himmelskapar, høyr» oversatt av Bernt Støylen.

1

Det var ikke før filmen var over, lyset var slått på og alle hadde forlatt salen, at kinovakten oppdaget liket.

Det skjedde på en ukedag, på femforestillingen. Billettsalget åpnet som vanlig én time før filmen startet, og gutten var førstemann. Kvinnen i billettluka enset ham så vidt. Hun var rundt tretti år og hadde et blått silkebånd i det tuperte håret. I et lite askebeger lå det en glødende sigarett. Kvinnen hadde sittet hensunket i et dansk ukeblad og så vidt gløttet opp da han stilte seg foran lukeåpningen.

«Én?» spurte hun, og han nikket.

Kvinnen ga ham billetten, vekslepenger og et kinoprogram. Deretter fortsatte hun å lese. Han la vekslepengene i den ene lomma, billetten i den andre, og gikk bort fra billettluka.

Han foretrakk å gå alene på kino og helst på femforestillingene, og han kjøpte alltid popkorn og brus. Han hadde også et yndlingssete i salen, faktisk i hver eneste kinosal i byen. Det var like mange seter som det fantes kinosaler. Hvis han skulle på en film på Háskólabíó, ved universitetet, likte han å sitte langt unna lerretet og på venstresiden. Háskólabíó var den største kinoen med det desidert største filmlerretet, og han foretrakk å holde god avstand til bildet, slik at han ikke gikk glipp av alle detaljene. Dessuten var det en viss trygghet i å holde avstand, for spillefilmer kunne være overveldende. Hvis han var i Nýja bíó, ville han sitte på balkongen, på den korte raden ved gangen. De beste plassene i Gamla bíó var på midtraden på balkongen. De gangene han var i Austurbæjarbíó, satt han alltid på høyresiden, tre rader nedenfor inngangen. I Tónabíó hadde han en forkjærlighet for raden ved inngangen, slik at han kunne strekke ut beina samtidig som han satt i trygg avstand fra lerretet. Det samme gjaldt Laugarásbíó.

Hafnarbíó skilte seg ut fra de andre kinosalene, og det tok ham lang tid før han bestemte seg for favorittsete der. Den var minst, og bygningen var i dårligst stand. Hafnarbíó var egentlig en gammel brakke som var blitt reist under krigen. Inngangspartiet besto av en liten foajé, der det var plass til et stativ foran kiosken. På hver side av kiosken var det en dør inn til salen, som var lang og smal og med buetak. Hafnarbíó var opprinnelig en soldatbrakke som britene bygde under siste verdenskrig. På begge sidene av seteradene var det en lang gang, og nederst i salen, ved lerretet, fantes det to utgangsdører. Noen ganger hadde han sittet lenger oppe på høyresiden, andre ganger helt ytterst på venstresiden. Til slutt hadde han funnet plassen sin, langt oppe til høyre ved gangen.

Det var en stund til forestillingen skulle begynne, så han ruslet bortover Skúlagata i sommersola og gikk over veien, og fortsatte ned til sjøkanten, der han satte seg på en stor fjærestein. Han hadde på seg en grønn ytterjakke som gikk til livet; under den hadde han på seg en hvit trøye, og han holdt på en skoleveske. I den hadde han en forholdsvis ny båndopptaker, som han tok ut og la i fanget. Han dro fram et par kassetter fra jakkelommene og plasserte den ene i båndopptakeren, trykket på den røde knappen og holdt mikrofonen ut mot sjøen. Deretter trykket han på stoppknappen, spolte tilbake, trykket på play og lyttet til opptaket av bølgeskvulp. Enda en gang spolte han tilbake, og testingen var overstått. Båndopptakeren var klar.

Han hadde allerede merket kassettene med filmtittelen.

Båndopptakeren hadde han fått i fødselsdagsgave et drøyt år tidligere, og da hadde han ikke skjønt hva han skulle bruke den til. Det var fort gjort å lære hvordan apparatet virket. Det var ikke vanskelig å ta opp, spille av, spole fram og tilbake og spole i ulik hastighet. I begynnelsen hadde det vært morsomt å høre sin egen stemme fra høyttaleren, men interessen dabbet av. Han kjøpte kassetter med populære slagere som han hadde hjemme, blant annet samlekassetten Top of the pops med engelske låter. Han hadde også en kassett med Simon og Garfunkel. Men foreldrene hadde platespiller, og lyden var mye bedre fra anlegget deres, så han foretrakk å spille plater. Med båndopptakeren tok han opp det ene ungdomsprogrammet som islandsk radio sendte, men det fristet ikke å ta opp noe annet. Han hadde mest lyst til å gjøre lydopptak av noe viktig, noe han kunne bruke, og etter å ha tatt opp seg selv, etter at han hadde intervjuet foreldrene og noen av naboene i blokka, var det ikke moro lenger, og båndopptakeren havnet i en skuff.

Helt til den fikk et nytt bruksområde.

Han var altetende når det gjaldt spillefilmer, og det var alltid et eller annet ved hver film som var verdt billettprisen. Det hadde ikke noe å si om det var sang- og dansefilmer med vakre mennesker, imponerende storfilmer eller western, som han var spesielt glad i, med mysende helter og golde ødemarker. Science fiction var også ettertraktet, enten filmene skildret menneskehetens ødeleggelse i en atomstorm, eller et romskip som seilte gjennom det svarteste universet. Det var hans egen fantasi som drev historiene framover. Alle inntrykkene strømmet inn i ham gjennom øynene som glitret i kinomørket.

Lydene var ikke mindre fantastiske. Han kunne lytte til storbyenes mas og kjas, surrende stemmer, høre et jetfly lande, skudd gå av, musikk, samtaler. Noen av lydene kom fra fortiden, andre fra en uopplevd framtid. Innimellom hersket det steil stillhet, andre ganger var bråket øredøvende. Det var slik han hadde fått ideen til å bruke båndopptakeren. Han kunne ikke ta opp selve filmen på bånd, men han kunne ta opp lydene og se for seg filmen når han spilte av kassettene. Han hadde gjort det mange ganger, og hjemme hadde han lydopptak av flere filmer.

Da det var ett kvarter igjen til filmen skulle starte, åpnet kinovakten døra inn til foajeen og tok imot billettene. Det var en ung pike som sto i kiosken, men før han kjøpte noe av henne, gikk han rundt i foajeen og kikket på plakatene av kommende kinofilmer. Det var særlig én av dem han ventet spent på å se. Den het Little Big Man, og i den spilte en av favorittskuespillerne hans, Dustin Hoffman, hovedrollen. Det ble sagt at det var en western utenom det vanlige, og han gledet seg veldig til den kom.

Kinomaskinisten tullet med jenta i kiosken. En liten kø hadde dannet seg foran billettluka. Det ble kanskje tjue stykker i salen. Han satte skoleveska på golvet og fant fram penger. De skulle brukes på popkorn og brus.

Han fant fram til setet sitt og satte seg godt til rette. Som vanlig gjorde han seg ferdig med popkorn og brus før filmen startet, plasserte båndopptakeren på setet ved siden av seg og la mikrofonen på armlenet på setet foran. Han forsikret seg om at kassetten sto i, og at alt var klart til opptak. Det ble mørkt i salen. Han tok opp alt, til og med forfilmen med klipp fra en kommende film.

Filmen han skulle se, het Den røde skyggen og var en western med Gregory Peck i hovedrollen; det var en skuespiller han hadde stor respekt for. The Stalking Moon sto det på kinoplakaten i foajeen, og han hadde bestemt seg for å spørre om de hadde noen ekstraplakater han kunne få. Kanskje de hadde noen fotografier de kunne avse i samme slengen. Han samlet på det òg.

Lerretet våknet til liv.

Han håpte at han fikk se klipp fra Little Big Man.

Etter at femforestillingen var over, gikk kinovakten inn i salen. Han var sen, for han hadde måttet avlaste damen i billettluka. De pleide å hjelpe hverandre. Det hadde vært mange som skulle på sjuforestillingen, og foran luka var det kø. Han kunne ikke slippe folk inn i foajeen samtidig som han satt i luka, og fikk jenta i kiosken til å kontrollere billetter så lenge. Ved første mulighet fortet han seg inn i salen. Oppgaven hans var å åpne utgangsdørene og sørge for at ingen lurte seg til en gratis film ved å bli sittende igjen eller snike seg inn gjennom en av utgangsdørene.

Som så ofte før hvis han var sent ute, hadde gjestene selv åpnet dørene. Han gikk nedover langs radene og lukket en av dem. Deretter småløp han over til den andre siden for å lukke dør nummer to. Det var like før sjuforestillingen skulle begynne, og han visste at gjestene var utålmodige etter å sette seg. Kinovakten lot blikket sveipe over radene helt opp til inngangen.

I den halvmørke salen satt det en etternøler.

Gutten med skoleveska satt fremdeles i setet sitt. Det så ut som om han hadde lent seg over nabosetet, og det var derfor han ikke hadde sett ham da han hadde gått nedover salen og mot utgangsdørene. Gutten sov rolig. Kinovakten dro kjensel på ham. Han kjente til noen gjengangere, andre som også hadde spesifikke behov, gikk på spesielle filmer og ville sitte på bestemte plasser. Den sovende gutten gikk ofte på kino og gikk på alskens filmer – han så alt som kom på kino, virket det som. En og annen gang hadde gutten spurt ham om kommende filmer, når de skulle bli vist, og så videre, han hadde til og med spurt etter fotografier eller annet reklamemateriell. Han hadde fått inntrykk av at gutten var naiv, til og med barnslig, sammenliknet med andre gutter på hans alder, og han kom alltid alene.

Kinovakten ropte på gutten. På golvet foran ham lå det en tom popkornpose og en brusflaske.

Gutten enset ham ikke, og kinovakten gikk bort til plassen hans og dyttet i ham, ba ham våkne og gå ut, neste forestilling skulle snart begynne. Ingen reaksjon. Mannen bøyde seg ned og så at guttens øyne var halvåpne. Han dyttet hardere i ham, men gutten forholdt seg taus. Til slutt grep han ham under den ene armen og skulle til å løfte ham opp, men kjente at kroppen var merkelig tung og livløs, så han slapp taket.

I samme øyeblikk ble lyset slått på i salen. Det var ikke før det at han så blodpølen på golvet.

2

Det var bare Marion Briem som fikk lov til å ha en sofa stående på kontoret. De færreste nøt slike privilegier. Sofaen var ikke noe imponerende møbel, og det var utrolig at den hadde ført til så sterke reaksjoner. Den var gammel og slitt, det tynne skinntrekket var sprukket opp på kantene. Sofaen var en lang treseter, og armlenene var behagelige å hvile hodet på. Sånn sett var den perfekt for en ettermiddagsblund. Noen av de eldre etterforskerne på avdelingen snek seg til en etterlengtet strekk på sofaen når Marion var ute, men det ble gjort diskré, for Marion kunne ta det ille opp hvis noen lusket rundt på kontoret uten tillatelse. Det slitte møbelet hadde vært et stridsemne i etterforskningsavdelingen. Det var flere som misunte Marion Briem, og som ikke kunne fordra forskjellsbehandlingen. De samme reglene skulle gjelde for alle. Marion brydde seg ikke noe om det, og lederne lot saken ligge i frykt for å skremme bort en av politiets dyktigste etterforskere. Diskusjonen blusset opp med jevne mellomrom, særlig i kjølvannet av nyansettelser, nykomlinger med markeringsbehov. En gang hadde en av dem gått så langt at han hadde satt inn en sofa på kontoret som han delte med to andre, og mente at så lenge Marion fikk ta seg en dupp, så skulle de også få det. Det hadde ikke gått mer enn noen få dager før sofaen var blitt fjernet og nykomlingen var tilbake i trafikkavdelingen.

Marion hadde lagt seg nedpå og sov tungt da Albert stakk hodet inn gjennom døråpningen og fortalte at det hadde vært en alvorlig knivstikking i Hafnarbíó. Albert delte kontoret med Marion og engasjerte seg ikke i sofaproblematikken. Han var familiefar, rundt tretti år gammel, og han bodde i en fire etasjers høyblokk ved Háaleiti, i utkanten av Reykjavík. Albert jobbet som etterforsker for påtalemyndigheten i Reykjavík, og var blitt plassert sammen med Marion Briem i et kontor på politikammeret i Borgartún, ikke langt fra sentrum. Marion hadde protestert mot ordningen, men var ikke blitt hørt. Etterforskningsavdelingen var i ferd med å vokse seg ut av lokalene, og hver eneste kvadratmeter ble utnyttet til fulle. Avdelingen huset ikke bare etterforskerne, men også en liten krimteknisk enhet, som bare ble større og større. Albert hadde skjegg og langt hår og kledde seg lett og ledig, helst brukte han olabukser og busserull. Marion syntes han var altfor hippieaktig og kommenterte stadig klærne og håret hans. Det hjalp ikke på irritasjonen at mannen tok alt med stoisk ro og var fattet som få. Alle kommentarer prellet av. Albert var fullstendig klar over at han måtte ta tiden til hjelp for å få Marion til å akseptere ham. Han var blitt plassert på et kontor som fram til da hadde vært lukket for alle andre, og nå måtte han prøve å gjøre det beste ut av situasjonen. Det eneste som gikk ham på nervene, var røyking, og Marion var storrøyker. Mesteparten av Marions røyking foregikk på kontoret, der det sto et stort og velfylt askebeger på det ene skrivebordet.

Albert hadde måttet rope på Marion Briem tre ganger før han fikk noen reaksjon fra skikkelsen på sofaen. Marion hadde sovet tungt, og bruddstykker av drømmen fulgte med inn i våken tilstand. Eller så var det et gammelt minne som søvnen hadde klart å mane fram. Etter som årene gikk, ble det vanskeligere å skille mellom de to, drøm og minne. Dette var i alle fall et gammelt og velkjent bilde fra det danske tuberkulosesanatoriet – skinnende hvitt lintøy i tørr sommervind, en rad med pasienter som var blitt flyttet ut i den buede liggehallen, noen av dem svært forkomne, legenes instrumenter på små bord, lange nåler som ble benyttet under blåsingen, smerten i siden når legen stakk nålen inn i brysthulen.

«Marion,» sa Albert, som hadde mye på hjertet. «Hørte du ikke det jeg sa? En ungdom er blitt stukket ned og drept i Hafnarbíó. De venter på oss. Krimteknisk enhet er på vei.»

«Stukket ned og drept i Hafnarbíó?» spurte Marion og satte seg opp i sofaen. «Er gjerningsmannen pågrepet?»

«Nei, gutten var alene i salen da kinovakten oppdaget ham,» sa Albert.

Marion satte seg opp.

«I Hafnarbíó, sier du?»

«Ja.»

«Var han der for å se film?»

«Ja.»

«Ble han stukket ned midt under framvisningen, eller hva?»

«Ja.»

Marion kom seg på føttene. Politiet i Reykjavík var nettopp blitt kontaktet og informert om hendelsen. En andpusten kinovakt hadde ringt fra kinoen og bedt politiet om å komme straks. Vakthavende som tok imot oppringningen, trodde ikke sine egne ører, og kinovakten måtte gjenta meldingen. To biler ble sendt til stedet sammen med en sykebil, og så ble etterforskningsavdelingen underrettet. Albert fikk meldingen, ga beskjed til overordnet, fikk kriminalteknisk av gårde og vekket Marion Briem.

«Kan du minne dem på å ikke traske rundt i skitne sko?» kom det fra Marion.

«Hvem da?»

«De som er ankommet åstedet!»

Det hadde hendt at de første polititjenestemennene på et åsted – som regel var det menn fra trafikkavdelingen – tråkket over det hele og gjorde etterforskningsarbeidet vanskelig.

Hafnarbíó lå i gangavstand fra kontoret, men denne dagen valgte Marion og Albert å bruke en av tjenestebilene. De kjørte nedover Borgartún og ut på Skúlagata, mot hjørnet på Barónsstígur, der Hafnarbíó lå, som en bølgeblikkledd minnestein over annen verdenskrig og Islands rolle i storhendingene. Bygget som huset kinoen, var opprinnelig forsamlingshus for den britiske hæren, og det hadde vært offisersklubb for garnisonen. Den hvitmalte hallen var i sement, resten var tømmer og bølgeblikk.

«Hvem er denne moren til Sylvia?» spurte Marion på vei til kinoen.

«Hva mener du?» stusset Albert, som satt bak rattet og ikke skjønte spørsmålet.

«Henne de alltid synger om på radioen? Hvem er denne Sylvia? Og hva er det med moren hennes? Hva er det disse menneskene synger om?»

Albert lyttet til sangen. Fra radioen lød en amerikansk populærsang, Sylvia’s Mother, som hadde ligget øverst på hitlistene i flere uker.

«Jeg visste ikke at du hørte på pop,» sa han.

«Man kommer ikke unna denne sangen. Er det voksne menn som synger?»

«Ja, og det er faktisk en svært kjent gruppe,» sa Albert.

Han parkerte utenfor Hafnarbíó.

«Synd at det skjer akkurat nå,» sa han og kikket på filmplakatene som hang ved inngangen.

«Det hjelper vel ikke Sjakkforbundet,» kommenterte Marion og gikk ut av bilen.

Alberts bekymringer knyttet seg til nye verdensbegivenheter som skulle utspille seg på islandsk jord. I Reykjavík var det fullt av utenlandske pressefolk fra alle verdens hjørner, fra telegrambyråer, fjernsyn, radio og aviser, og de ville utvilsomt få med seg hendelsen i Hafnarbíó. I byen myldret det også av sjakkanalytikere og folk som interesserte seg for sjakk, representanter fra USA og Sovjetunionen, og ellers folk som hadde råd til å reise helt til Island, og hadde såpass mye interesse for spillet at det kunne rettferdiggjøre den lange turen. Det virket som om verdens øyne var rettet spent mot verdensmesterskapet i sjakk, århundrets tvekamp, som det ble kalt, som skulle avholdes i Reykjavík. Slaget sto mellom Bobby Fischer og Boris Spasskij. Island hadde ikke til de grader vært i nyhetsbildet for verdensomspennende begivenheter siden det ble okkupert av de allierte under annen verdenskrig.

Det var ulike meninger om hvordan utfallet av tvekampen kom til å bli. Den regjerende verdensmesteren, Boris Spasskij, hadde ankommet landet. Utfordreren, Bobby Fischer, ga inntrykk av å kunne gjøre det vanskelig for ham. Fra Fischer kom det nesten daglig nye krav, som for det meste hadde å gjøre med pengepremien. Han hadde stått over flere flyavganger fra New York, trukket seg i siste liten, og han ble oppfattet som spesielt upålitelig. Spasskij var derimot høfligheten selv og var ikke villig til å kommentere alle Fischers påfunn. Han fortalte at han var kommet til Reykjavík for å delta i verdensmesterskapet, og alt annet var irrelevant for ham. Den regjerende verdensmesterens kultiverte framtreden hadde smeltet selv de mest innbitte sovjetmotstandernes hjerter. Vestlig presse blåste opp tvekampens betydning og anså den som en manifestering av konflikten mellom øst og vest – kuet østblokk og fritt vestlig demokrati. Avisenes overskrifter sparte ikke på kruttet: DEN KALDE KRIGEN HAR NÅDD REYKJAVÍKS GATER.

Island hadde tidligere vært i søkelyset etter flere sammenstøt med britene angående fiskekvoter og territorialfarvann. Konflikten ble kalt torskekrigen. Britene hadde sendt krigsskip til territorialgrensen for å beskytte britiske trålere. Den islandske kystvaktens trefninger med britisk marine og fiskefartøyer hadde ikke gått upåaktet hen. Den internasjonale interessen for fiskekonflikten blusset opp igjen da verdensmesterskapet skulle holdes i Reykjavík.

Dørene inn til kinosalen sto fremdeles åpne da Marion Briem og Albert møtte opp på åstedet. Foran kinolokalet sto det parkert flere politibiler og en sykebil med bakdørene på vidt gap. Foran inngangen hadde det samlet seg en klynge med folk. Noen hadde tenkt seg på sjuforestillingen, og andre ville ha billett til niforestillingen. De mest skuelystne hadde trengt seg helt inn i foajeen. Det første Marion gjorde, var å føyse noen av politifolkene ut av kinosalen slik at krimteknikerne fikk armslag. Så ble dørene låst før flere marsjerte inn på åstedet. Imens sørget Albert for å få uvedkommende ut av foajeen. Kvinnen i billettluka sto ved kiosken og spurte hva det ble til med niforestillingen. Albert informerte henne om at det ikke ble flere kinoforestillinger før tidligst neste dag.

«Han var så ofte her,» sa kvinnen trist. «Var liksom så rolig av seg. Jeg skjønner bare ikke hvordan noen kan gjøre noe sånt. Verken mot ham eller andre.»

«Kjente du ham?» spurte Albert.

«Nei, egentlig ikke, han var bare en som pleide å gå på kino. Han så alt mulig. Det fins en del av dem.»

«Kom han alene?»

«Ja, han var alltid alene.»

«En del av dem? Hva mener du med det?»

«Folk som går alene på kino. Som regel går de på femforestillingene. De vil ikke være på forestillingene der det er folksomt, som på niforestillingene. De kommer for å nyte filmen i ro og mak.»

«Har dere nummererte seter i salen?»

«Ja, men når det er få kinogjester, pleier de som kommer, å sette seg der de vil.»

«La du merke til noe spesielt ved ham i dag?»

«Nei,» svarte kvinnen, som presenterte seg som Kiddý. «Ingenting.»

«Prøv å tenke deg godt om.»

«Jeg kommer ikke på noe. Jo, han hadde en skoleveske over skulderen.»

«En skoleveske?»

«Ja.»

«Nå er det sommerferie.»

«Han gikk likevel med skoleveske.»

Jenta fra kiosken sto og lyttet til samtalen. Hun var atten år gammel og var dypt rystet, hadde grått, og Kiddý hadde forsøkt å trøste henne. Det var ikke mange som hadde handlet i kiosken, fortalte hun da Albert spurte henne. Noen gutter. Hun hadde lagt merke til en kvinne blant kinogjengerne, resten hadde vært menn, som hun ikke hadde dratt kjensel på og ikke kunne beskrive. Hun kunne ikke bekrefte at avdøde hadde hatt med seg en skoleveske.

Marion observerte krimteknikerne jobbe da Albert kom inn i kinosalen og fortalte om veska. Krimteknikerne ventet på sterkere lamper, for belysningen i salen var ikke god nok selv om alle lysene sto på. Ingen hadde rørt liket etter at kinovakten hadde vært borti det. Det var store mengder blod på liket, stolen det lå i, og på golvet foran det. Krimteknikerne lyste opp områdene med lommelykter mens de ventet på bedre belysning. En av dem tok bilder av liket, blodet og den tomme popkornposen som lå på golvet. Lysglimtene fra blitsen lyste opp salen med jevne mellomrom, helt til fotografen mente at han hadde nok.

«Det er masse blod,» sa en lege som var blitt tilkalt til åstedet, og som erklærte gutten død. «To stikk direkte i hjertet. Det er knapt blod igjen i denne kroppen.»

«Ser dere en skoleveske et eller annet sted?» spurte Marion. «Kan dere sjekke det?»

En av krimteknikerne kikket opp.

«Her er det ingen skoleveske,» ropte han.

En av de andre hadde bøyd seg ned ved seteraden og lyste grundig under hvert sete med en sterk lommelykt, og han ropte på Marion. På golvet lå det en del søppel; flere hadde lagt igjen tomme popkornposer, brusflasker og snoppapir. På den måten kunne de regne ut hvor de som hadde kjøpt noe i kiosken, hadde sittet. Marion la merke til at det ikke lå noe tomt snoppapir rundt setene ved siden av liket, der lå det heller ikke løse popkorn. Krimteknikeren pekte med lommelykta ned på en av de nederste radene, der det lå en spritflaske. Han gikk ned dit og lyste på flaska.

«Hva er det?» spurte Marion Briem.

«Rom,» sa krimteknikeren. «En tom romflaske. Den kan ha trillet ned hit fra en av de andre radene selv om ikke golvet skråner. Det ligger ikke noe annet her nede.»

«Ikke rør den,» sa Marion. «Vi må få tegnet opp kinosalen og danne oss et bilde av hele lokalet.»

«Jeg tror at jeg har fått nok bilder,» sa fotografen. Han hadde tatt bilder av flaska og var på vei ut. Marion tok følge med ham og fant kinovakten, som het Matthías, og ba ham bli med. Sammen gikk de inn i kinosalen, og Marion ba ham gjenfortelle detaljert hvordan han hadde funnet liket, og hvilket syn som møtte ham. Kinovakten skildret det hele, og forsøkte å huske alt som kunne ha noe å si.

«Hvor mange billetter solgte dere til femforestillingen?» ville Marion vite.

«Jeg snakket nettopp med Kiddý om det, og hun fortalte at hun har solgt femten billetter.»

«Kjente dere noen av dem som kjøpte billettene? Var det noen faste gjester blant dem?»

«Bare denne gutten,» sa kinovakten. «Jeg fulgte ikke så godt med på hvem som kom. Vi viser en amerikansk western som er ganske populær, og det var for det meste menn. Sånn er det ofte på westernfilmer. Og på femforestillingene. Det er ikke mange damer som går på slikt.»

«For det meste?» stusset Marion.

«Ja, for det var én dame i salen. Jeg har ikke sett henne eller lagt merke til henne før. Ellers kom det noen ungdommer og noen karer som jeg ikke vet hva heter. Ja, og så kom han der i fjernsynet.»

«Hvem er det?»

«Å, hva er nå navnet hans igjen? Han er ganske kjent. Det er han som snakker om været. Hva er det han heter?»

«Fjernsynsreporter? Meteorolog?»

«Ja, det er han som har værmeldingen. Jeg la merke til ham. Han kjøpte en billett.»

«La du ellers merke til noe spesielt? Kjente han guttungen? Snakket de sammen?»

«Nei, det tror jeg ikke. Jeg la ikke merke til det. Jeg kjente ham bare igjen fra fjernsynet. Vet dere hvem gutten er?»

«Nei,» sa Marion. «Ikke ennå. Kjenner du ham? Du som er ansatt her?»

«Ja, han gikk ofte her, så alle filmene. En fin gutt, av det lille jeg har sett til ham. Han var høflig, men det var samtidig noe rart ved ham. Som om han var litt enfoldig, stakkars. Og så kom han alltid alene. Han viste seg aldri sammen med noen. De som jobber i de andre kinoene, kjenner ham sikkert, de òg. Hvis det kan være til hjelp. Han har nok hatt sine faste plasser i alle kinosalene i byen. Det er mange som er slik. Vil alltid sitte på samme plass.»

«Var denne gutten også slik?»

«Ja, han satt som oftest langt bak på høyre side.»

«Kan flere ha visst at han likte å sitte akkurat der?» spurte Marion Briem.

Kinovakten trakk på skuldrene.

«Det vet jeg ikke,» svarte han. «Kanskje.»

«La du merke til om gutten hadde en skoleveske med seg?»

«Ja, det tror jeg at han hadde. Han bar på noe over skulderen.»

«Er den noe tess, denne westernfilmen dere viser nå?» spurte Marion Briem og pekte på plakaten med The Stalking Moon.

«Ja, den er god. Har solgt bra. Interesserer du deg for western, kanskje? Mange liker dem her til lands. De minner litt om islendingesagaene.»

«Ja,» sa Marion Briem. «The Searchers er favoritten. Jeg er derimot ikke så begeistret for Gregory Peck.»

«Sier du det? Jeg liker ham.»

«Så det ble femten solgte billetter, sa du?»

«Ja.»

«Hva var det de sang i Skatten på sjørøverøya? Var det ikke noe i den duren?»

«Skatten på sjørøverøya?»

«Femten gaster på død manns kiste,» kom det fra Marion. «Hei og hå og en flaske med rom.»