Tor Bomann-Larsen

KONGSTANKEN

Haakon & Maud · I

Tor Bomann-Larsen

KONGSTANKEN

Haakon & Maud · I

Takk

Denne beretningen om det selvstendige Norges første kongepar, er i særlig grad basert på tilgang til kongelige familiearkiver. Jeg må derfor først få rette min ærbødige takk til fire statsoverhoder: H.M. Kong Harald V av Norge, H.M. Kong Carl XVI Gustaf av Sverige, H.M. Dronning Margrethe II av Danmark og H.M. Dronning Elizabeth II av England, samt til H.K.H. prins Ernst August av Hannover. Dernest går min takk til direktør S.V. Mironenko og hans stab ved Statsarkivet i Moskva, som forvalter arkivene etter den russiske keiserfamilien.

I tilknytning til disse seks meget omfattende kongelige privatarkiver og samlinger, må jeg videre få rette en stor takk til nasjonalbibliotekar, nåværende generaldirektør i Europarådet Bendik Rugaas, som meget velvillig påtok seg å presentere mine intensjoner for H.M. Kong Harald og som på alle måter har ytt meg verdifull støtte. Ved Det Kongelige Slott i Oslo er jeg blitt møtt med en tillit og hjelpsomhet som fordrer min uforbeholdne takk til kabinettsekretæren, hoffsjefen og en rekke andre medarbeidere. Videre går min takk til forvalteren av det Bernadotteska Arkivet i Stockholm, Ingemar Carlsson, til overarkivar Sigurd Rambusch og hans meget vennlige medarbeidere ved Rigsarkivet i København, til Lady Sheila de Bellaigue, Miss Pamela Clark og Miss Frances Dimond ved the Royal Archives i Windsor, dessuten til herr Johann Krizsanits ved Niedersächsisches Hauptstaatsarchiv i Hannover.

For uvurderlig bistand med å formidle kontakt til Statsarkivet i Moskva og dermed bringe kopier av kong Haakon og dronning Mauds korrespondanse tilbake til Norge, retter jeg en stor takk til ambassadør Øyvind Nordsletten og hans medarbeidere.

Jeg har dessuten hatt gleden av å forske ved en rekke andre arkiver, hvor jeg særlig skylder en takk til Det Kongelige Bibliotek i København og Nasjonalbiblioteket i Oslo. Også privatpersoner har stilt verdifullt materiale til disposisjon. For bind I gjelder det fortrinnsvis papirer og fotografier knyttet til familien Carstensen og sjøoffisermiljøet i København. Her går min takk til William Carstensen, Niels Meyer, Oluf Steen Carstensen og Birte Schaumburg i Danmark og til Helen Gerner Holager i Norge.

En takk som denne vil bli meget ufullstendig, siden arbeidet nødvendigvis beror på et stort antall hjelpere i de mest forskjellige sammenhenger underveis. Jeg skylder dem alle min takknemlighet. Spesielt må jeg likevel nevne Stig Andersen og John Erichsen, som begge har ytt meg mange tjenester, og ganske særlig Hilde Diesen, som har bistått meg med alt fra forskning til register.

Min siste takk på dette sted går til hver og en i Cappelens Forlag, dermed også til min uerstattelige førsteleser Anders Heger.

En kongesaga

Da Peter Andreas Munch, for 150 år siden, tok fatt på sin store rekonstruksjon av norgeshistorien, markerte han i fortalen at han ikke bare ville skildre fyrstenes gjerninger, men også «Folkets egne Bedrifter». I 1852 hadde skillet sin naturlige bakgrunn i en påtvunget kongemakt. Statsoverhodet var ikke bare svensk; han var født i Frankrike av franske foreldre. Den tid lå meget langt tilbake da folkets historie var en underforstått del av landets kongesaga.

For femtifem år siden, til kongens femogsyttiårsdag, utga Den norske Regjering praktverket Haakon 7. I et privat brev påpekte jubilanten at det handlet om «en saga»¹. Ingen måtte tro mer enn halvparten av det som sto skrevet. Men selv om man trakk fra «det halve», satt kongen igjen med erkjennelsen av å ha fullbyrdet det oppdrag han hadde påtatt seg i 1905. Ja, tilføyde han: «sagaen giver mig lov til å tro, at det er lykkedes mig at gjøre stillingen holdbar også for efterkommende slægter». Det hadde vært kongeparets mål: å etablere et levedyktig dynasti i Norge. Folkets mål var å sikre sin selvstendighet.

Når regjeringen Gerhardsen i 1947 kunne stå som utgiver av en kongesaga, var det fordi dynasti og selvstendighet; konge og folk ble opplevd som sammenfallende størrelser. Slik det vil være i monarkiets mest gyldne øyeblikk.

Enheten står i sterk kontrast til utgangspunktet: to fremmede menneskers møte med et ukjent land. Skal vi forstå og fatte hva som var skjedd, må vi gjenoppta P.A. Munchs klare skille mellom folk og fyrste. Bare slik kan historien få tilbake sin fallhøyde.

Kongeparet ble formet i en tid da «Folkets egne Bedrifter» ofte var rettet mot kongehuset. I særlig grad gjaldt dette for det norske folk – bernadottenes gjenstridige krigsbytte.

Beretningen om Haakon & Maud skal handle om en dansk prins, en engelsk prinsesse og det norske folk – tre ulike historier med utspring i tre forskjellige nasjoner – som til slutt ble forenet i en felles kongesaga.

Intet var mindre selvfølgelig.

Drammen, september 2002
Tor Bomann-Larsen

Innhold

DEL I · 1864–1889

  1. Alt for Norge

  2. Skjønnhetens makt

  3. Enebarnet

  4. En konges sjarm

  5. Guds nåde

  6. Kongsnavnet

  7. Valgspråket

  8. Dronningens enevelde

  9. De vanskjøttede

10. Helvetes makter

11. Dobbeltsengen

12. Kjærlighetens slipestener

13. Tordenskiolds soldater

14. Politikkens dødvann

15. Mannen fra sagatiden

DEL II · 1889–1893

16. Hjemmet i Nyboder

17. Den preussiske fetter

18. En stor tanke

19. Æresportalene reises

20. Elefantordenen

21. Monarkiets helse

22. Skygger over sommerslottet

23. Skuddet på sovesalen

24. Kjærlighetens frontlinjer

25. En død i skjønnhet

26. Byggmestere

27. Øyriket

28. Mot og offervilje

29. En forskole

30. Det tomme slottet

DEL III · 1894–1896

31. Fjordarmen

32. Slaget i Coburg

33. Dronningmannen

34. Svartehavet

35. Felttoget

36. Syklistene på Bernstorff

37. Under Englands tøffel

38. Et dukkehus

39. Hjerte til hjerte

40. Det store øyeblikk

      Litteratur

      Noter

      Personregister

DEL I

1864–1889

1

Alt for Norge

«KONG SKULE (ser oppad). Gud, jeg er en fattig mann, jeg har kun mit liv å gi; men ta det, og berg Håkons store kongstanke. – Se så, rekk meg din hånd.»

Det var vindstille og kaldt vær, klokken 6 om morgenen den 5. april, året 1864. Spiret på Akershus slott avtegnet seg mot en skyfri himmel. Isen lå fortsatt på Kristianiafjorden, men vårens første dampskip hadde klart å ta seg frem gjennom råkene, inn til bryggekant og losseplasser. Da Excellencen Toll blåste i fløyten og la fra kai, var forbindelsen mellom Kristiania og det øvrige Europa gjenopprettet etter vinterens lange dvale.

Henrik Ibsen forlot Norge.

Dikteren var 36 år gammel; han hadde skrevet seks skuespill, men kunne, som Kong Skule, fortsatt kalle seg «en fattig mann». Det eneste som lå igjen etter dem begge, var en lånt kongstanke.

«– Norge var et rike; det skal bli et folk.»

Slik lød Håkon Håkonssons visjon for Norge: «alle skal bli ett, og alle skal vite med seg selv at de er ett»!

Henrik Ibsen hadde gjort en stor ting før han forlot fødelandet: Han hadde satt opp skuespillet Kongsemnerne på Kristiania Teater. Med det siste av sine sagastykker hadde han skrevet seg direkte inn i hjertet av sin samtid.

Råstoffet hadde Ibsen hentet i Det norske folks historie av Peter Andreas Munch. Professoren hadde med dette gigantiske verket satt seg fore å gjenreise historien, «til Fædrelandets Ære og Gavn».² Med denne kraftanstrengelsen bidro ikke bare Munch selv til nordmenns nasjonale oppvåkning; han ble også en betydelig underleverandør til den nye tids diktere.

I det fjerde bindet hadde professoren lagt bak seg 1200-tallet og «de egentlige Tronkriges Tid». Hovedfiguren var Håkon IV Håkonsson, kongen som entret historiens scene via en skitur over fjellet til Trondhjem, og som følgelig måtte bli «Nationens Yndling». Mot ham sto fremfor noen den ærgjerrige og begavede jarlen Skule.

Professor Munch beklaget at han i sitt verk ikke hadde kunnet yte Skule full rettferdighet, siden historien ikke hadde utstyrt ham med noen «særskilt Saga».³ Dikteren tok historikeren på ordet. Med Kongsemnerne skrev han kong Skules saga.

Henrik Ibsen gjorde historiens taper til diktningens helt.

Etter at tronkrigene var utkjempet, innfridde kong Håkon IV sine løfter og gjorde Norge til en større og mer stabil stat. Han mangedoblet kongerikets areal ved å legge Grønland under kronen. Viktigere enn geografiske multiplikasjoner var det likevel at han sikret fremtiden. På tampen av dette lykkelige regentskap ble det gjort til lov at «Den skal være Konge i Norge, som er Norges Konges ældste egtefødde Søn».⁴

Kong Skules saga, Kongsemnerne, står som et kontrapunkt til denne fullendte kongsgjerning: I hvilken samling er det mest styrke å hente – i lykken eller i ulykken, i triumfen eller i nederlaget?

Hver konge måtte følge sitt kall, slik hver dikter måtte finne sin sannhet. Men intet land kunne samles under to konger; intet folk kunne forenes i to visjoner. Innen Henrik Ibsen, en mannsalder senere, vendte tilbake til sitt land, skulle det ha reist seg et nytt, men beslektet spørsmål: Hvordan kunne to folk stå samlet under én konge?

I Kongsemnerne blir Skule den egentlige bærer av rivalens kongsgjerning. Han gir sitt liv slik at Norge kan befris fra spliden og samles under kong Håkon. Skule tar sin sønn og tronfølger med seg i døden. Bare på det viset, med neste slektsledd ved hånden, kunne en konge bryte lenken og utslette seg selv som dynasti.

Henrik Ibsen (1828–1906), alias Kong Skule, fotografert før han forlot Norge. (JWC)

Ikke i ord, men i gjerning formulerte Skule sin kongstanke idet han ga sitt offer – alt for Norge.

Nøyaktig ett år før Henrik Ibsens utreise var Bjørnstjerne Bjørnson vendt hjem etter tre års fravær. Det var han som hadde skrevet den altomsluttende linjen: «Ja, vi elsker dette landet som det stiger frem». Drøyt 30 år gammel hevet Bjørnson allerede lønn fra Den norske stat; han var kommet tilbake for å ta fatt på sitt nasjonale vekkelsesverk – i de tusen hjem.

Kollegaen hadde hyllet Ibsen under et sterkt bevinget sangerstevne sommeren 1863. Henrik Ibsen erkjente på sin side sin yngre venn og rivals format, hans lykkelige tro – på seg selv, på sitt folk og på sin tanke. Bjørnsons tro sto like tydelig for Ibsen som hans egen tvil. Det var disse to karakterer han ga kjød til Kongsemnerne – verket som lå mellom Bjørnsons hjemkomst og hans egen utreise.

Sommeren 1863 møttes ikke bare skaldene Ibsen og Bjørnson på sangerstevne i Bergen; da møttes også de to monarkene Carl XV og Frederik VII, først på den ene, så på den andre siden av Øresund. Her ble det nordiske brorskap besverget og løfter utvekslet om troskap i liv og død, «visserligen någon gång under verkan av vinet, som ymnigt flödade, men också innan denna nått en anmärkningsvärd höjd».⁵

Det hang et sverd over kongenes drikkegilder. Otto von Bismarck hadde stilt den danske konge et ultimatum vedrørende grensen i Syd-Slesvig. Med ett slag var det blitt tid for storhet, ikke bare i ord, men også i gjerning. Det ble sluttet en hellig (men foreløbig usignert) pakt mellom Carl XV og Frederik VII sommeren 1863. De tre nordiske folk skulle stå skulder ved skulder ved Nordens sydlige grense.

Skandinavismens idé om et samlet Norden hadde alltid vært knyttet til spørsmålet om tronfølge. Den hadde klangbunn i Kalmarunionen, som også var sprunget ut av en krise i den dynastiske arvefølge. Det var de manglende tronfølgere som kunne åpne for at skandinavismens visjoner igjen kunne omsettes i praktisk politikk. Ideen om å forene de tre nordiske kongeriker falt dessuten sammen med en sterk europeisk strømning som hadde ført til samlingen av Italia i 1861, og som skulle føre frem til det tyske keiserrike ti år senere. I nasjonalismens forlengelse lå en vilje til forening av kulturelle og politiske fellesverdier. Sammen skulle et truet Norden kunne motstå sine fiender, om de kom fra syd, øst eller vest.

Bak brødrepakten lå et skjebnefellesskap. Kong Carl og kong Frederik var begge sønneløse. De hadde én uro felles, nagende under besvergelser om uforlignelig storhet og evig troskap: Hvem skulle bekle Nordens troner når de to utåndet i sotteseng, eller helst – falt til jorden på ærens mark?

En konge uten tronfølger var som et folk uten fremtid.

Carl XV’s bestefar, Jean-Baptiste Bernadotte, hadde skaffet seg stort ry som hærfører; han ville likevel aldri, i en alder av 47, ha blitt kalt til Sverige for å overta tronen etter en utdøende kongeslekt, om han ikke hadde hatt den elleve år gamle sønnen Oscar med som pant på at det nye dynastiet var kommet for å bli.

Og likeledes ville Frederik VII’s far knapt ha blitt utropt til konge av Norge i 1814 om hans ekteskap hadde vært barnløst. Da valget av Christian Frederik var et faktum den 17. mai, hadde grunnlovsforsamlingen hengt opp bildet av den nye kronprins Frederik på veggen. Som fireåring hadde den barnløse kongen stått garantist for oldenborgernes fremtid i Norge.

Nær femti år senere, etter tre ekteskap, hadde Frederik VII ingen fremtid å by sitt eget Danmark. Han var den siste mannlige oldenborger. Carl XV hadde på sin side en gang hatt en sønn; nå hadde han bare en datter. Kvinner hadde ikke arverett til Nordens troner.

Men begge hadde de et kongsemne. En utvalgt prins som ventet på at tronen ble ledig. Både kong Carl og kong Frederik foraktet sine kongsemner; ingen av dem kunne forsone seg med at de gikk der og ventet i sønnenes sted. Kongsemnene var ikke som dem; de var ikke brødre i ånden; de skulte etter sine troner og de skulte på hverandre.

Kandidaten til Danmarks trone var en fjern slektning av den siste oldenborger, prins Christian av Glücksborg. Den svensk-norske kandidaten, prins Oscar, var som kongens yngre bror en mer opplagt tronfølger. Men kongen mislikte ham, både ham og hans ustanselige oppkomme av sønner. Disse to kongsemnene, den ene av tysk avstamning, den andre med fransk blod i årene, var ytterst ulike av temperament og gemytt. Prins Christian hadde ingen ambisjoner om å forløse Nordens storhet. Det hadde derimot Prins Oscar. Helt på egen hånd og klink edru var han en like stor skandinavist som de to animerte konger Frederik og Carl tilsammen.

Allerede i 1848 var prins Oscar av Sverige, knapt tyve år gammel, blitt tilbudt adopsjon av den barnløse danskekongen. Riktignok i den største hemmelighet.⁶ Etter adskillige militære konflikter og storpolitiske forviklinger endte det imidlertid med at prins Christian av Glücksborg ble utpekt til Frederik VII’s arvtager. Dette var et tilbakeslag for alle planer om et forenet Norden. Det tyskfødte kongsemnet hadde ikke fantasi nok til å være skandinavist. Hans stilling i det danske kongeriket ble da også i tiden som fulgte, like utrygg som den gang den franske kronprins Bernadotte hadde sittet i Sverige og ventet i åtte år på den siste Gottorpers død.

Den 13. november 1863 vedtok Rigsrådet i København en felles forfatning for Danmark og Slesvig. Dokumentet betød hardt mot hardt og krig mot Preussen. Det manglet bare kongens velvillige og ytterst patriotiske signatur.

Men Frederik VII likte seg ikke i København. Han oppholdt seg nettopp på slottet Glücksborg. Legen hadde for noen dager siden konstatert et utbrudd av sykdommen rosen, et stygt utslett rundt den tykke kongens oldenborgske nese. Man antok imidlertid at sykdommen ville være overstått innen fjorten dager, slik at kongen kunne reise til København og sette sin signatur på det kompromissløse stykke papir. Snart kunne Norden mobilisere! Men Frederik VII døde allerede den 15. november. På toppen av den skandinaviske bølge, på terskelen til krig.

Danmarks kongekrone falt ned i hendene på Christian av Glücksborg – en tysk prins, en mann som ikke delte nasjonens overmot og som følgelig heller ikke hadde folkets tillit. Og som minst av alt ville signere. Måtte Danmark virkelig ta til takke med dette kongsemne som i nasjonens skjebnetime hverken ville løfte penn eller sverd? Fantes det et alternativ?

Den siste oldenborger. Frederik VII (1808–1863) avbildet med grevinne Danner i sitt tredje barnløse ekteskap. Han regjerte Danmark fra 1848, da han overtok tronen etter sin far Christian (Frederik) VIII. Sommeren 1814 var de henholdsvis konge og kronprins av Norge. (KBK)

Ja, i denne situasjonen, skrev prins Oscar, «förenade sig nästan alla partier, och alla människor om – mig! MIG! som för 15 år sedan avböjt ett dylikt förslag, då det kom ifrån salig kung Frederik VII, som nu vid randen av en revolution åkallades av hans förtvivlade folk, vid hans ännu icke tillslutna grift!»⁷ Som i et lynglimt fra sagatiden var prins Oscar rammet av storhetens øyeblikk.

Man levde i kongsemnenes tid.

Henrik Ibsen ville ikke ha vært seg selv om han hadde oversett faren som truet de høye hensikter. Det dreide seg ikke om den ytre fiende, han som bragte seier eller nederlag; trusselen lå i den lammende indre strid. Den kom ikke fra dem som stred sin kamp under blafrende faner, men fra dem som øvet sitt verk under «usseldoms klute». Kort sagt: fra politikerne.

Både kong Håkon og kong Skule var edle naturer; Kongsemnernes onde ånd var bisp Nikolas. I sin sjel var biskopen politiker. Hans eneste storhet lå i en renskåren machiavellisk maktfilosofi, hinsides godt og ondt; hans innerste anliggende var og ble småligheten. Biskopen var alle småkongers verbale våpendrager. En konge kunne aldri bli liten nok. Det krevdes minst to i evig strid om «hver storhet skal styrtes og stenes».

I både Sverige og Norge satt nøkterne regjeringsmenn av bisp Nikolas’ støpning og så med adskillig skepsis på «det Scandinaviske Tryllerie». Georg Sibbern, den norske statsminister i Stocholm, rapporterte hjem til hans eksellense førstestatsråden at prins Oscar var «overmaade krigersk sindet» og tilføyde megetsigende: «H.K.H. har sine høie Fingre i mange Ting – men dette mellem os.»⁸ Politikerne la sine egne planer uavhengig av kongeløfter og dikterord. Det sto tross alt hverken om svensk eller norsk territorium; kanskje var det tilstrekkelig om danskene ble stenet?

I Danmark var situasjonen motsatt; her var det den nye kongen som søkte støtte i en fortvilet jakt på besindighet blant politikerne. I tre dager holdt kong Christian stand. Til slutt måtte han velge mellom krigen og tronen. Han valgte tronen. Den 18. november signerte han regjeringens fellesforfatning. Krig ble det i alle fall.

Først den 28. november mottok den unge student Fredy et telegram adressert «Crown Prince of Denmark Oxford». Kong Christian beordret sin eldste sønn hjem og håpet han ville være i København «senest næste Søndag hvor høisalig Kongens liig indtræffer hertil».⁹ I disse pinefulle dager var den avledne kongen allerede begynt å gå i oppløsning. Det måtte bores hull for at gass ikke skulle sprenge den siste oldenborgers sarkofag i luften.

Med kongens signatur, likets og den nye kronprinsens hjemkomst var det av Sibbern betegnede «critisk Øieblik» overstått uten at danskene hadde behøvd å rope over Øresund etter et nytt kongsemne.

«Ögonblicket att bereda en ny tid av storhet och makt för Skandinavien» var forbi for prins Oscar. Men også den hypotetiske storhet hadde sin glans: «Jag hade altså helt säkert rest. Rest, även utan konungens officiella tillstånd, och sålunda icke utan risk, jag vet det väl, men min arrestering här eller under en sådan resa, hade troligen för alltid bundit den danska nationen vid mig. Ankommen till Köbenhavn, hade jag genast gripit ett, så lätt funnet, tillfälle att tala till folket.» Han ville la folket avgjøre og dernest ta kampen opp som «vald regent av Danmark-Slesvig».¹⁰

Denne heroiske kongegjerning skulle, med seire eller tap på slagmarken, bringe Nordens samling i sitt kjølvann. I dette perspektivet ville prins Oscar, «Sveriges och Norriges Arf prins», endt opp som den første felles nordiske konge i moderne tid – som konge av Skandinavia.

At en prins, uten først å ha mottatt hverken sin egen konges eller stormaktenes anerkjennelse, på folkets kallelse skulle ha inntatt et fremmed lands trone, for deretter å lede sitt nye folk i krig, lød som en reprise av Christian Frederiks sommeropptreden i Norge femti år tidligere. Scenariet skulle også finne sin parallell i fremtiden, i et drama der prins Oscar selv skulle komme til å delta. Men da i en ganske annen rolle.

Kongsemne i høy beredskap. Arveprins Oscar, fra 1872 kong Oscar II (1829–1907) av Sverige og Norge. (KBK)

Ved årsskiftet krysset de tyske tropper grensen til Slesvig. En bror var i nød, men de svensk-norske armeer uteble. Forsvarsforbundet løftet seg aldri over skåltalenes stadium; broderpakten mellom kong Carl og kong Frederik ble aldri gjort gjeldende for kong Christian. I tillegg til politikernes smålige kalkulasjoner om våpenstyrke, forsyninger, finanser og menneskeliv, spilte mistroen til den tyske prinsen på Danmarks trone en vesentlig rolle for det mer høytflyvende ånder ville karakterisere som Sveriges og Norges svik.

Hvorfor hadde han vært så sendrektig med å signere? Kunne man i det hele tatt stole på en glücksborger?

Dagen etter avreisen fra Kristiania steg Henrik Ibsen i land i København, den 6. april 1864. Her ble han gjenforenet med sin hustru Suzannah og sin tre år gamle sønn Sigurd. Moren og barnet var reist fra Norge allerede før fjorden frøs om høsten. Den gang det fortsatt var fred i Danmark.

Krigsskueplassen var den fattiges terreng, stedet for ham som bare hadde livet å gi. Men dikteren var ikke bare kommet for å gi. Han var kommet for å motta det han i Kongsemnerne hadde betegnet som «sorgens gave».

Den norske dikteren skulle ikke behøve å vente lenge. Den 18. april hadde danskene tapt det avgjørende slaget ved Dybbøl. Men i nederlaget reddet nasjonen sin sjel; «thi sålænge et folk kan sørge, sålænge lever det også».¹¹ Som et plaster på såret triumferte Danebrog under et sjøslag ved Helgoland, før kapitulasjon og våpenhvile den 12. mai 1864.

I en nasjonal botsgang fulgte Henrik Ibsen Dybbøls beseirede kanoner, da de senere ble trukket gjennom Berlins seierssmykkede paradegater. «Løgn og drømme var altså det hele,» skrev han til Bjørnson. «Vor gamle historie får vi nu slå en streg over; thi nutidens nordmænd har åbenbart ikke mere med sin fortid at gøre, end grækerpiraterne har med den slægt, der sejled til Troja og blev hjulpen af guderne.»¹²

Henrik Ibsen hadde skrevet sitt siste skuespill med motiv fra sagatiden. Diktningens visjoner var blitt prøvet mot virkelighetens gjerninger. Norge var falt fra gammel storhet til samtidens ubetydelighet. Det var skjedd i løpet av et år.

Mens Ibsen slikket sine sår i Berlin og – senere – solens stråler i Roma, sto Bjørnstjerne Bjørnson den 17. mai 1864 foran slottet i Kristiania, i øsende regnvær, og ropte tre ganger tre hurra for «vort deilige Norges fremtid!»¹³ Samme dag ble fedrelandssangen avsunget for første gang med nykomponert melodi.

«Ja vi elsker» hadde allerede stått på trykk i 1859, tilegnet Carl XV i hans første regjeringsår. Monarken var den gang en del av selve teksten:

Kongen selv staar stærk og aapen
som vaar Grænsevagt
og hans allerbedste Vaapen
er vor Broderpagt.

Etter «Broderpagtens» forsmedelige ilddåp hadde Bjørnson strøket nutidskongen av fedrelandssangen.

Nasjonalskalden var blitt republikaner.

2

Skjønnhetens makt

Tidlig på 1830-tallet kom den faderløse prins Christian av Glücksborg til Danmarks hovedstad.

Prins Christians far, Wilhelm av Holstein-Beck, hadde ikke vært hertug av Glücksborg i mer enn seks år da han døde i 1831. Hertuginne Louise Caroline satt igjen på slottet i Slesvig med ti barn. Christian var født i 1818 som den fjerde av sønnene. Det var lite ved utgangspunktet som tilsa at nettopp han, ved sin ankomst til København, skulle begynne vandringen mot Danmarks kongetrone.

Helt uten tilknytning til det herskende kongehus var han likevel ikke; prins Christian kunne føre sine faderlige aner tilbake til kong Frederik V, som satt høyt til hest på Amalienborg Slotsplads. Moren var dessuten søster av landets dronning. Den unge glücksborger hadde med andre ord nok av familie i byen, både i marmor og bronse og blant de fortsatt levende oldenborgere.

Kongen hadde påtatt seg å være trettenåringens formynder. Frederik VI, som regjerte Danmark og Norge fra 1808 til 1814 og deretter Danmark frem til 1839, la sin elsk på den faderløse gutten. Prins Christian var helt etter den konservative kongens hjerte. Han ble hverken herjet av dype tanker eller høye visjoner, men besatte ellers flere aktverdige karakteregenskaper. Han var beskjeden, nøktern og rettlinjet, en person med begrenset fantasi – med stoff i seg til å bli en plikttro offiser i kongens armé.

På ett punkt kunne han likevel blende sine omgivelser: Prins Christian var ualminnelig vakker. Høy, velproporsjonert og mørk tok han seg glimrende ut såvel under militære scenarier til hest som i ballsalens vrimmel. Disse ytre kvaliteter var egenskaper man ikke hadde vært forvent med blant oldenborgernes kronglete kongegestalter.

En stigende stjerne. Kong Christian IX (1818–1906), avbildet som tronfølger. Han var født prins av Holstein-Beck, ble prins av Glücksborg i 1825, gift med kong Christian VIII’s niese Louise i 1842, prins av Danmark i 1852, konge i 1863. (Dronning Mauds portrettalbum, KSO)

I 1842 ble Christian av Glücksborg gift med Louise av Hessen-Kassel. Hennes far, Wilhelm, var en fetter av kurfyrsten i det lille fyrstedømmet. Hennes mor var søster av kong Christian VIII, som hadde overtatt kongekronen i 1839. Dermed sto hun tronen et hakk nærmere enn sin ektemake. Familien flyttet fra Kassel da Louise var fire år gammel. Som kongens nære slektninger hadde de etablert seg i et av Amalienborgs paleer.

Louise var den eldste av tre søsken. Hun var vakker og sjarmerende som sin mann; dertil var hun intelligent. Hun var i besittelse av analytiske evner og stor psykologisk innsikt. Og hun hadde betydelige ambisjoner.

Amalienborgs fire paleer var som en bikube der de lå likeverdig gruppert rundt en åttekantet plass. Hit svermet konger og dronninger, kronprinser og enkedronninger, arveprinser og kronpretendenter, yndige prinsesser og hypotetiske småprinser etter brannen på det egentlige slottet i 1794.

Til offisielle oppgaver anvendte man for en stor del fortsatt det gjenreiste Christiansborg. Der lå også de kongelige stallene, vognskjul og andre driftsbygninger. Amalienborg var forbeholdt menneskene og var i seg selv et godt bilde på den komplekse struktur som hersket i den seneste fase av oldenborgernes herredømme.

Christian og Louise flyttet ikke inn i selve Amalienborg, men vegg i vegg, i Det gule Palæ, i Amaliegade 18. I denne beskjedne bygningen var det at herskerhuset Glücksborg fant sin egentlige begynnelse. I Det gule Palæ og i keiserriket Russland.

Den eneveldige keiser Nikolai I av Russland sto som den monarkiske ordens fremste garantist da uberegnelige vinder trakk gjennom Europa i revolusjonsåret 1848. Denne mektige fyrste var det også som satt med nøkkelen til å avgjøre det danske tronfølgerspørsmål. Blant annet gjennom sin bestemor Katarina den store, som stammet fra Slesvig, hadde keiseren visse rettigheter både til den svenske og til den danske trone.

I 1844 ble det inngått et ekteskap som skulle vise seg å bli meget viktig for utviklingen. Louises eneste bror, prins Friedrich, ble viet til keiserens datter, storfyrstinne Alexandra. Dermed var spillet tilsynelatende avgjort. Som kong Christians VIII’s nevø og keiserens svigersønn sto prins Friedrich av Hessen-Kassel som den opplagte arvtager til Danmarks trone.

Imidlertid inntraff en situasjon som ikke engang eneherskeren av Guds nåde kunne råde over. Den unge hustru Alexandra ble syk og døde. Ekteskapet hadde ikke vart lenge nok til å bringe en arving til verden, men keiserens svigersønn hadde rukket å introdusere sin svoger og venn, prins Christian av Glücksborg, ved hoffet i St. Petersburg.

Avgjørelsen falt under en stormaktskonferanse i Warszawa i 1852. Det ble besluttet at prinsesse Louises mor skulle arve den danske trone, og at hun skulle frasi seg arven. Det skulle også sønnen Friedrich. Etter Alexandras død hadde han blant annet diskvalifisert seg gjennom forholdet til en av teaterets unge damer. Dermed gikk tronen til søsteren Louise, som skulle overdra retten til sin ektemann, prins Christian. Slik ble den oldenborgske blodslinjen ivaretatt og dynastiskiftet gjennomført via to kvinner til én mann. Man aner minst én kløktig hjerne bak dette arrangementet.

Det forsmådde kongsemnet prins Oscar av Sverige mente at prins Christian hverken hadde ansett seg kompetent eller hadde tilstrebet kongetronen; «hans inflytelserika gemål Louise av Hessen var så mycket mera verksam och kunde finna en lämplig kanal genom sin broder Fredrik av Hessen, kejsar Nicolais måg, änkling efter storfurstinnan Alexandra».¹⁴

Innen prinseparet i Det gule Palæ hadde oppnådd sin nye status, var det skjedd enda et kongeskifte i Danmark. I 1848 var turen kommet til det sønneløse enebarn Frederik VII – Carl XV’s venn og svirebror. Etter to fyrstelige, men barnløse ekteskap hadde han giftet seg med sin venninne fra teatrenes bakværelser, frk. Rasmussen, og søkt tilflukt i utenbys residenser. Herfra betraktet den like uglesette som folkekjære oldenborgeren sin prektige glücksborgske arvtager med stor mistro, uten å innvie ham i de løpende, stadig mer patriotisk sinnede regjeringsanliggender.

Dynastiets mor. Dronning Louise (1817–1898) ble født i fyrstedømmet Hessen-Kassel, som datter av landgreve Wilhelm og prinsesse Charlotte av Danmark. Hun arvet Danmarks trone, via sin mor og sin bror, men avsto den til fordel for sin mann, kong Christian IX. Louise nøyde seg med barna, Europa og verden. (KBK)

Prins Christians posisjon hvilte ikke på kongen av Danmark, men på keiseren av Russland.

Med kongeverdigheten innen rekkevidde, men stadig på armlengdes avstand, hadde prinsesse Louise ro til ubemerket å utfolde alle sine talenter innad i Det gule Palæ.

Etter oldenborgsk målestokk fikk Christian og Louise en stor barneflokk: tre piker, tre gutter – seks søsken i alt. De fire første, Frederik (Fredy), Alexandra (Alix), Vilhelm (Villy) og Dagmar (Minny), ble født som prinser og prinsesser av Glücksborg i løpet av bare fem år, fra 1843 til 1847. Thyra kom til verden som prinsesse av Danmark i 1853, og prins Waldemar avrundet søskenflokken i 1858.

Med dette råmaterialet skulle prinsesse Louise bygge sitt imperium.

Louise av Danmarks betydning som dynastisk konstruktør kunne bare sammenlignes med dronning Victorias. Men der den britiske dronning gikk til verket med krone og septer, begynte prinsessen med to tomme hender og et kløktig hode. Louise var definitivt den mest konservative i politisk forstand; som mor befant hun seg derimot langt foran den to år yngre dronning Victoria. Hun etablerte en kjernefamilie av borgerlig modell innenfor kongehusets vegger. Det glücksborgske avkom ble ikke overlatt til hoffets vilkårlige kjærlighetsevne; foreldrene tok hånd om sine barn med en grad av intimitet som lå hinsides enhver praksis i de kongelige familier. Prinsesse Louise forsto at om barna skulle nå langt ut i verden, måtte hun holde dem tett inntil seg.

Prinsesse Louise var dypt befestet i sine monarkiske grunnholdninger, men samtidig smertelig klar over at bourbonernes solkongepositurer ikke lenger kunne tjene som forbilde for de statsbærende familier. «Arbeide er nødvendig om du er Prinds eller bonde,» skrev hun i et instruktivt brev til sønnen Waldemar 1874: «Fordringen er større ved at være det første; desuden er det det eneste der kan sætte Prindsen lidt over Andre, der jo helst saae vor Race ryddet af Veien og hvis nu Revolutioner virkelig kunde bringe det dertil da maae vi jo have lært noget for at leve.» Å holde tritt med historien var blitt en dyd av nødvendighet: «det er jo Tiden der med fører slige halve dannede gale Folk ud af de laveste Classer; og til megen Skade».¹⁵

Det nyttet ikke «at blende Folk ved det ydre skin af ens Storhed Prince!» skrev moren i et annet brev: «Nei være Menneske med ens Medmennesker føle med dem, være høflig venlig o.s.v. deri ligger vor Stilling’s bedste Garantie at blive agtet og elsket det maae og tør være vor Ambition og Stræben.»¹⁶ Å være kongelig var ikke lenger noen paradesengtilværelse; med et sett av borgerlige dyder skulle den utvalgte stand gjøre seg kongeligheten verdig.

Dynastiets vugge. Det gule Palæ ligger i Amaliegade 18 i København. Kolonnaden til venstre danner portal til Amalienborg Slotsplads og kongemakten. (KBK)

I utviklingen av disse kjerneverdier skulle det glücksborgske familierede vise seg andre kongehus overlegent. «Vor hele Kjærligheds opdragelse det har ingen andre.»¹⁷ Ikke slottet, men hjemmet, var monarkiets sanne maktbase. For de seks barna som utgikk fra Det gule Palæ skulle hjemmet i Amaliegade alltid forbli det egentlige hjem.

Kjærlighet, flid og plikttroskap var imidlertid ikke nok for en ubetydelig fyrstefamilie i et lite palé dersom den skulle komme opp og inn i de store palasser og innflytelsesrike dynastier. Glücksborgerne rådet også over et virkelig maktmiddel: kvinnelig skjønnhet.

Den eldste av familiens døtre var oppkalt etter keiser Nikolais avdøde datter. Da prinsesse Alexandra var 17 år, hadde hun ytre kvaliteter så iøynefallende at de hadde overstrålet selv fiendskapet mellom Danmark og Preussen.

«Hennes stemme, hennes gange, holdning og fremtreden er perfekt; hun er en av de mest elegante og aristokratiske kvinner jeg noen gang har sett,»¹⁸ skrev dronning Victorias eldste datter, kronprinsessen av Preussen. Det mektige britiske kongehuset hadde festet blikket på den danske skjønnheten som hustruemne for tronfølgeren, prins Albert Edward. «Vi tar Prinsessen, men ikke hennes slektninger,»¹⁹ hadde dronning Victorias gemal Albert allerede formulert strategien.

Det merkverdige ved dette partiet var ikke at det var arrangert, men at det ble arrangert på tvers av politiske interesser, ut fra personlige egenskaper som igjen var basert på en sjelelig kalkyle. Det var kommet til syne betenkelige trekk i tronfølgerens karakter. Han hadde forsømt sin utdannelse og lagt amorøse interesser for dagen. Victoria og Albert ville skjenke Albert Edward den skjønneste blant kvinner, så måtte han vel slå seg til ro og pleie sine plikter.

Nettopp i fasen da den danske prinsessens aristokratiske fortreffelighet ble rapportert og vurdert, inntraff en dramatisk endring i det britiske kongehus. Dronning Victorias ledestjerne og prinsgemal, Albert, døde den 14. desember 1861, 42 år gammel, av tyfus. Det la seg et sort slør over imperiet. Man gikk inn i en sørgetid som ikke var endelig avviklet før dronningen selv lå i graven førti år senere.

Bryllup med enke og marmorbyste. Foran fra venstre: Brudgommens søster Louise, moren dronning Victoria med sitt yngste barn Beatrice på armen, bruden Alexandra med sin avdøde svigerfar innrammet i fanget, hennes yngste svoger, bløderen prins Leopold i kilt. Bak: Alice og Ludwig, det kommende storhertugpar av Hessen, brudgommen Albert Edward med søsteren Helena. I sentrum: prins Albert (1819–1861). KBK

Høsten 1862 hadde skjønnhetens renommé økt faretruende; man fryktet at Alexandras forlokkende portrett kunne ha nådd den russiske tronfølgeren eller andre mulige rivaler. Forlovelsen ble proklamert i september. I november ble den kommende brud kalt til England. Brudgommen var utenlands, men svigermoren, dronning Victoria, ventet henne bak sørgesløret.

«Du kan ikke tænke Dig hvor elskelig den kjære gode Dronning er,» skrev Alexandra hjem til sin yngre søster; «endskjønt hun nu igjen er ganske munter med sine Børn og Omgivelser, saa kan jeg dog see at alt er forbi for hende i denne Verden, nu lever hun kun for sine Børn og sit Land – alt har hun selv sagt mig. Hun er virkelig altfor god for mig og er saa omhyggelig for mig. Sig det til min elskede Mama for at hun kan være ganske rolig for at jeg virkelig er i gode Hænder.»²⁰

Enkedronningen hadde gjort det aller beste inntrykk på den unge prinsessen.

Bryllupet sto på Windsor, den 10. mars 1863. Alix var 18, Bertie 21 år gammel. Den svenske nattergal Jenny Lind sang i St James’s Chapel.

Begivenheten bidro til å gjøre danskene en tanke overmodige. Da krigen brøt ut noen måneder senere, forventet man Englands støtte, nærmest i takknemlighet for den vakre prinsessen. Men dronning Victoria sto støtt på linje med sin avdøde prinsgemal; England ville bare ha skjønnheten – hverken slektningene eller Danebrog.

Den neste sensasjonen som rammet søskenflokken i Det gule Palæ var ikke mindre oppsiktsvekkende, men av en ganske annen og betenkelig karakter.

Familiens nest eldste sønn, Vilhelm, var som den første danske prins noensinne tatt opp som kadett ved Søofficersskolen i København. Det skjedde i året 1860, da prinsen var femten år gammel. Tre år senere var han ikke sekondløytnant på et dansk marinefartøy; han var blitt konge av Grekenland.

For dette kunne han takke stormaktene og Frederik VII av Danmark. Hans egne foreldre var imot å utlevere sønnen til grekerne. Men en kongelig prins tilhørte ikke først og fremst sine foreldre; han tilhørte sin konge. Han var en potensiell brikke i stormaktenes politiske spill.

Hellas var allerede et kongelig fallittbo. Etter årelatende kriger mot sultanens tropper skulle «grækerpiratene» for annen gang forsøke å gjenreise sitt gamle renommé som europeisk kulturfolk. Første forsøk ble innledet allerede i 1831, da den bayerske prins Otto, bare seksten år gammel, ble sendt til sivilisasjonens vugge for å skape et moderne monarki; det ville si et nytt Bayern i Grekenland. Det skjedde parallelt med at hans svermeriske far, Ludwig I, satte seg fore å bygge et nytt Grekenland i München. Prins Otto viste seg som en dårligere entreprenør enn faren; i 1862 ble han styrtet og returnert til alpelandet.

Stormaktene, og ganske særlig England, satte imidlertid mye inn på å opprettholde den greske statsdannelsen som en sivilisasjonens ytterste utpost mot sultanens rike. Det gikk en klappjakt gjennom fyrstehusene i Europa. Etter en serie avslag, blant annet fra England og Sverige (Mig! Mig!), var man kommet frem til sjøkadetten Vilhelm, hjemmehørende i Amaliegade 18, for tiden seilende på de syv hav.

Det viste seg at sjøkadetten intet heller ville enn å bli kronet til greker. Den alltid like festglade Frederik VII syntes også det var en strålende idé. Bare foreldrene var imot. Mange innvendinger ble bragt på bane; selve kronargumentet var av formell monarkisk natur: Kong Otto og huset Wittelsbach var jaget fra landet, men hadde ikke frasagt seg retten til tronen.

Argumentet var i tråd med både prins Christians høyt utviklede sans for rette linjer og prinsesse Louises dypt rojale sinnelag; det kunne likevel vanskelig oppfattes som annet enn et skinnargument. Også foreldreparet hadde realiteter for øye.

Hellas lå som en odde i Middelhavet, omtrent som det danske øyriket stakk ut mellom Nord- og Østersjøen. Grunnarealet var noe større, men innbyggertallet på under en million var bare halvparten av det danske. Selv med et nybygget slott og enkelte andre bayerske ingeniørkunster, kunne landområdet knapt kalles noen nasjon i moderne forstand. På tross av deres stolte fortid, var det flere enn Henrik Ibsen som knapt anså grekerne for noe mer enn et pirat- og røverfolk. Dronning Louise hadde seks barn, seks muligheter til å erobre verden. Grekenland ville etter enhver realistisk vurdering bli den unge prinsens moralske, politiske og/eller bokstavelige endelikt.

Prins Vilhelm (1845–1913) var elev ved Søofficersskolen fra 1860 til 1863, da han som attenåring, byttet fedreland og ble forvandlet til kong Georg I av Hellas. I familien forble han alltid Villy. På bildet er han fortsatt i kadettskolens uniform. (KBK)

Den 6. juni 1863 ble ikke desto mindre tronstolen og kongehusets tre sølvglinsende løver stilt opp i Appartementsalen på Christiansborg. Frederik VII aksepterte med kongelig suverenitet mottagelsen av den greske tronen under nærvær av en tilreisende deputasjon. Kadetten byttet navn fra prins Vilhelm til Georg I av Grekenland. Det første kongelige dynasti av huset Glücksborg var et faktum.

I hovedstaden Athen sto et tomt, halvt utplyndret slott og ventet på den atten år gamle gutten.

Villy forlot Det gule Palæ på et hav av moderlige tårer.

Året 1863, mens Danmarks regjering og den siste oldenborger, godt assistert av den tredje bernadotte, viklet seg stadig dypere inn i sin heroiske nasjonalisme, ble det bedrevet dynastisk realpolitikk i Amaliegade 18. Om den greske tronen var basert på ungdommelig eventyrlyst, skulle det neste fremstøtet bære prinsesse Louises umiskjennelige signatur. Igjen var det de håndfaste virkemidler kvinnelig skjønnhet og sjarm som skulle rydde plass for fyrstehuset Glücksborg i et av samtidens betydeligste herskerhus.

«Du kan slet ikke forestille Dig, søde Ma, hvilken glæde det vil være for mig, hvis Du forstår mine følelser,» skrev den russiske tronfølgeren, storfyrst Nikolai, i et brev til sin mor datert 3. august 1863. Følelsene dreide seg om en pike han praktisk talt bare kjente fra fotografier, den seksten år gamle Dagmar av Danmark. «Hvordan kan det være, at det har været sådan nu i tre år, hvorfor aftager disse følelser ikke, men vokser tværtimod i styrke?»²¹

Spørsmålet var unektelig interessant: Hvordan hadde det seg at den tyve år gamle tronfølgeren til et keiserlig imperium allerede tre år tidligere hadde forelsket seg i en tretten år gammel prinsesse i et fjernt kongedømme?

En behendig regissør på området kjærlighetens maktkonstruksjoner måtte sørge for direkte adgang til sine barns følelsesliv. Her lå en forutsetning for prinsesse Louises triumfer. Tydeligvis sto den russiske keiserinne i det samme fortrolighetsforhold til sin sønn, med rikelig anledning til å plante håp og manipulere følelser. Ut over nærheten til sine egne barn måtte moren besitte et fortrolig kontaktnett av familieforbindelser på tvers av landegrensene. De to kusiner, keiserinnen av Russland og dronningen av Danmark, hadde et felles møtested på familieslottet Rumpenheim ved Main utenfor Frankfurt.

Nye allianser. Foran sitter prinsesse Thyra med sin morfar Wilhelm og dronning Louise med prins Waldemar. Til venstre står det nyforlovede par, prinsesse Dagmar og tsarevitsj Nikolai (Nixa) av Russland, dernest kronprins Frederik. Til høyre står prinsen og prinsessen av Wales og kong Christian. Det er den første familiesamling på Fredensborg; året er 1864. (KBK)

Prinsesse Louise måtte holde på sitt trumfkort i enda et par år; seksten år var dog for ungt. Men allerede før prins Christian hadde besteget Danmarks trone, hadde hans etterkommere langt på vei tiltrådt arvefølgen i to av verdens mektigste fyrstehus, det engelske og det russiske, og dertil satt det en villfaren sønn på hellenernes trone. Konturen av et mektig dynasti ga glücksborgeren en viktig støtte da han ble kastet inn i krisen omkring sin egen tronbestigelse.

Sensommeren 1864 ankom den elegante, men ikke helt kjernesunne russiske tronfølger til det idylliske Fredensborg nord for København. Storfyrst Nikolai lot seg ikke affisere av de tapte slag; etter bare få dager kunne han bekrefte forelskelsen: «Hun er endnu kønnere i virkeligheden end på de portrætter, vi hidtil har set.»²² Forunderlig nok ble følelsene straks gjengjeldt. Prinsesse Dagmar viste seg like ivrig etter å bli keiserinne av Russland som prins Vilhelm hadde vært etter å bli konge av Grekenland.

Da rammet et nytt slag: I april måned 1865, nesten på dagen et år etter at den danske armé måtte gi tapt for preusserne ved Dybbøl, døde den russiske tronfølgeren av tuberkulose. Keiserparet og deres nest eldste sønn satt sammen med prinsesse Dagmar ved dødsleiet i Nice.

Ved det siste åndedrett hadde keiserparet mistet sin eldste sønn. Men de ville nødig gi slipp også på hans forlovede. Allerede før storfyrst Nikolai var på plass i keiserkrypten, fremmet de ideen om at den yndige Dagmar skulle overdras til neste sønn i arvefølgen, storfyrst Alexander.

Tanken var selvsagt ikke dronning Louise imot – og sikkert heller ikke fremmed; hun viste seg samtidig som en overlegen og mer langsiktig strateg: «Jeg frygter, at man ved at tale til hende om det, kun opnår det modsatte resultat, og forpurrer det, vi håber på. Derfor prøver jeg ikke så meget at styre hende derhen, men nu at lade hendes sind få hvile.»²³

Først sommeren 1866 kom storfyrst Alexander til Danmark. Ni dager senere fridde han til prinsesse Dagmar på Fredensborg. For annen gang ga hun sitt ja til en russisk tronfølger.

Den danske kronprinsen, storebror Fredy, hadde både fulgt søsteren til Nice og representert henne ved bisettelsen i St. Petersburg. Han mottok noen litt betenkte gratulasjoner fra arvingen til et annet imperium, svoger Albert Edward (Bertie) i England: «– det gjorde meg ganske trist å tenke på at den ene broren hadde overtatt plassen til den eldre – uansett, Minnys lykke er det som virkelig betyr noe».²⁴

Den 22. september 1866 gikk prinsesse Dagmar ombord på et dampskip med det skjebnetunge navnet Slesvig. Hun var ennå ikke fylt 19 år. Igjen var det Fredy som ledsaget henne – på den lange veien til Russland. Den 9. november ble hun viet i Vinterpalasset under sitt nye navn Maria Fjodorovna. For danskene fortsatte hun å hete Dagmar; i familien forble hun Minny.

Allerede et halvt år etter at prinsesse Dagmar med skjønnhet og sjarm hadde beseiret det russiske aristokrati, slik også søsteren Alix hadde lagt det britiske imperium for sine føtter, fikk hun besøk av broren Villy, den 22 år gamle kongen av Grekenland. I motsetning til søsteren hadde han ikke selv konvertert til den ortodokse lære, men som hellenernes konge fantes det intet gunstigere sted å finne sin dronning enn i det ortodokse keiserrike.

Faktisk lyktes det innen meget kort tid å få innpass hos den knapt 16 år gamle storfyrstinne Olga, en datter av keiserens eldste bror, storfyrst Konstantin. Et brev fra kong Christian tyder på at det denne gang var Minny som sørget for at fornuft og følelser fant hverandre i en høyere enhet: «Hvor i all Verden har Du, lille Skjælm, dog lært at intriguere saa godt, thi Du maa have bearbeidet godt baade Din Onkel og Tante, der tidligere var bestemt imod et saadant Parti.»²⁵ Gjennom ektepakten, som ble knyttet i oktober 1867, var også Villys usikre trone blitt betryggende knyttet til en stormakt.

Det var bare gått fire år siden den ukjente prinsen av Glücksborg inntok tronen. I krig med bajonetter og kanoner hadde danskene tapt grepet om de dansk-tyske landområdene i syd. Gjennom skjønnhet, sjarm og en smule list hadde det nye kongehuset ikke desto mindre allerede sikret seg glitrende fremtidsutsikter. To imperier var på plass i folden, men landets egen tronfølger gikk fortsatt ugift.

Det ventet en særlig skjebne på kronprins Fredy; først i 1869 ville hun fylle atten.