Tor Bomann-Larsen

FOLKET

Haakon & Maud · II

Tor Bomann-Larsen

FOLKET

Haakon & Maud · II

TIDLIGERE UTGIVELSER:

1905 – Duellen på Hesselø (1985)

Fridtjof & Hjalmar (1986)

Drama i Bayern (1987)

Den perfekte politiker (1989)

Adolfs menn (1990)

Da det gjaldt (1990)

Olavs første skitur (1990)

De fleste har nok med å leve (1991)

Turen til Nordpolen (1991)

Roalds tur (1992)

Den evige sne (1993)

Lille Sonjas store pappa (1993)

Roald Amundsen (1995)

Den siste prinsen (1996)

Det usynlige blekk (1997)

Livlegen (1999)

Sporet fra ødemarken (2001)

Kongstanken – Haakon Maud I (2002)

Takk

I ganske særlig grad er denne boken basert på H.M. Kong Harald V’s velvilje. Kongehuset har vist meg en uforbeholden tillit i arbeidet med et verk som rommer sentrale deler av dets egen politiske og private historie. Ikke på noe tidspunkt er det stilt krav om innsyn i mitt arbeid. I likhet med bind I av Haakon & Maud, står således også denne boken helt og holdent for forfatterens regning.

I mangel av et kongelig privatarkiv, har jeg fått adgang til å gå igjennom det som eksisterer av uregistrerte papirer etter Kong Haakon og Dronning Maud på Slottet i Oslo, dessuten til den kongelige korrespondanse på Nasjonalbiblioteket.

Kongen av Norges imøtekommenhet har gjort det mulig å få adgang til familiearkiver i beslektede land. Min ærbødige takk går til H.M. Kong Carl XVI Gustaf av Sverige, H.M. Dronning Margrethe II av Danmark og H.M. Dronning Elizabeth II av England. Dernest må jeg takke H.K.H. Prins Ernst August av Hannover, som også forvalter en vesentlig del av den glücksborgske familiearv, og direktør S.V. Mironenko ved Statsarkivet i Moskva.

I tilknytning til disse kongelige eller keiserlige privatarkiver og samlinger står jeg i stor takknemlighet til forhenværende direktør for Nasjonalbiblioteket i Oslo, Bendik Rugaas, som først presenterte mine planer for det norske kongehuset. På Det kongelige Slott i Oslo har jeg møtt stor åpenhet og fått de beste arbeidsbetingelser hos avtroppende hoffsjef Lars Petter Forberg og hans mange hjelpsomme medarbeidere. Mye skylder jeg også Ingemar Carlsson, forvalteren av Bernadotteska Arkivet i Stockholm, overarkivar Sigurd Rambusch ved det danske kongehusets arkivalier, Rigsarkivet i København, Miss Pamela Clark ved The Royal Archives i Windsor, Herr Johann Krizsanits ved Niedersächsisches Hauptstaatsarchiv i Hannover og Aleksei A. Litvin ved Statsarkivet i Moskva.

For å kunne nyttiggjøre meg det betydelige arkivmaterialet etter den russiske keiserfamilien har jeg vært avhengig av hjelp fra Den kgl. norske ambassade i Moskva. Øyvind Nordsletten og hans medarbeidere, i særdeleshet Svetlana Khorkina, har ytt uvurderlig bistand.

Jeg har hatt gleden av å forske i en rekke offentlige arkiver og retter min takk til Nasjonalbiblioteket, Riksarkivet og Stortingsarkivet i Oslo, Det Kongelige Bibliotek og Rigsarkivet (ved fullmektig Henrik Stissing Jensen) i København, til Hoover Institution Archives (ved arkivalspesialist Ronald M. Bulatoff), Stanford, National Archive Center, Wellcome Library, Public Record Office Kew, Royal Armouries (Tower of London), London Museum og British Library i London, National Library of Wales, Aberystwyth, Churchill Archives Center, Cambridge, Bodleian Library, Oxford og Probate Registry, York. Dessuten er det innhentet enkeltinformasjoner fra ytterligere en serie institusjoner, arkiver og biblioteker i flere land. Drammen Folkebibliotek har lettet arbeidet ved mange anledninger.

For å komplettere bildet har jeg måttet søke kontakt med en rekke privatpersoner og privatarkiver. For dette bindet er det stilt papirer og fotografier til rådighet av Carl Carstensens sønn William Carstensen (som dessverre døde ifjor, 91 år gammel) og av Astrid Carstensens grandnevø Niels Meyer. Henri Konows etterkommere godseier Daniel Hage og Frederik Raben-Levetzau har også gitt meg adgang til verdifullt materiale. Sistnevnte var også barnebarn av Danmarks utenriksminister i 1905, beklageligvis er han nylig avgått ved døden. Barnebarn av Kay Reinhard, Birte Schaumburg og datter av Ellen Gerner, Helen Gerner Holager har også gitt betydningsfulle bidrag. Det samme gjelder Jacob Børresen, Horten og Ian Shapiro, London.

En så omfattende fremstilling har rimeligvis vært avhengig av en rekke personers hjelp og assistanse. Jeg kan umulig fremheve hver og en, men retter en takk til alle som jeg har hatt sporadisk eller mer regelmessig kontakt med under arbeidet. Noen få må likevel nevnes spesielt. Hilde Diesen har bistått meg med en rekke oppgaver. Ganske særlig har hun nedlagt en stor innsats i forskningen og levert avgjørende bidrag til bokens kompliserte Del II. På det medisinske fagområdet har jeg vært avhengig av den best mulige faglige assistanse. Jeg er meget takknemlig for at prof. dr. med. Tore Henriksen, i samarbeid med jordmor Nanna Voldner, har stilt sin ekspertise til rådighet og har gått igjennom medisinske kilder og analyser på en ytterst samvittighetsfull måte. Historikeren John Erichsen har hjulpet meg med å knytte viktige forbindelser i Danmark, mens regissøren Stig Andersen som alltid har ytt meg en rekke verdifulle tjenester.

En stor takk må også rettes til medarbeiderne i Cappelens Forlag, som har realisert boken redaksjonelt, visuelt, teknisk og økonomisk. Også Det faglitterære fond har bidratt med vesentlig støtte.

Beslutningen om å skrive kong Haakon og dronning Mauds biografi ble truffet en kveld i slutten av september 1998. Jeg la frem de første tankeskisser under en liten middag (krabber) hjemme hos min tidligere redaktør Steinar Hansson. Fjorten år var gått siden jeg hadde presentert ham for ideen til 1905 – Duellen på Hesselø, utgivelsen som ble den uhøytidlige forløper til Haakon & Maud. I likhet med så mange led jeg et stort tap da Steinar Hansson døde den 3. august i år. Mitt forfatterskap vil alltid stå i gjeld til ham.

Min forlegger Anders Heger var den tredje tilstede den kvelden jeg besluttet å ta fatt på oppgaven. Siden har han fotfulgt manuskriptet ord for ord, tanke for tanke. Jeg er ham dypt takknemlig.

Drammen, september 2004

Tor Bomann-Larsen

Innhold

DEL I · 1896–1901

1 Det nye fedrelandet

2 Bjørnedreperen

3 Helgenkongen

4 Et nordisk ekteskap

5 Slaget om England

6 Kongeriket Ibsen

7 Arven fra Amama

8 Det sterkeste land i verden

9 Den engelske syke

10 Nordboere

11 Edward VII

12 Kong Christians triumf

DEL II · 1902–1904

13 Operasjonen

14 Doktor Lakings pasienter

15 Underet på Appleton

16 Europa i støpeskjeen

17 En prins av Danmark

18 Livlegens hemmelighet

19 Victorias oldebarn

DEL III · 1901–1905

20 Fredsklokkene

21 Brevet fra ødemarken

22 Dikterministeriet

23 Døden eller Norges rett

24 Skipsrederen

25 En nordmann i Europa

26 Den ytterste nasjonaldag

27 Kongens nei

28 Natt til 7. juni

29 Prins Carl av Sverige

30 En dynastisk konflikt

31 Kong Edwards datter

32 Monarkiet som løsning

DEL IV · 1905

33 Den store natt

34 Selvstendighetens navn

35 Desertør eller konge?

36 Keiser Wilhelms bordplan

37 Et enstemmig folk

38 Karlstad-republikken

39 Et arvelig presidentskap

40 Skuddet fra fortiden

41 Prinsen og polfareren

42 Dynastiet abdiserer

43 Moralen svikter

44 Kronen på verket

DEL V · 1905

45 Haakon VII

46 Siste søndag

47 Alt for Norge

48 Tidens guder

49 Kronprins Olav

50 Tronskiftet

51 Folkets hjerte

Litteratur

Noter

Personregister

DEL I

1896–1901

1

Det nye fedrelandet

Vinden rev og slet i de rød-hvite flaggene rundt Hovedbanegaarden. Et æreskompani med hornorkester sto oppstilt på perrongen.

Det kongelige venteværelset var fylt til randen av hovedstadens notabiliteter. I tillegg var tredje klasses ventesal, med et utvalg franske gobeliner, blitt forvandlet til en respektabel mottagelsessalong. Christian IX’s sønnesønn, prins Carl av Danmark, skulle denne dagen bringe hjem til København sin hustru, dronning Victorias barnebarn, prinsen av Wales’ yngste datter, Maud. Tidligere prinsesse av England. Heretter prinsesse av Danmark.

Det var den 21. desember, 1896.

Det lå forsinkelse i luften.

Klokken 10 var majestetene og deres høye følge ennå ikke ankommet stasjonen. Forøvrig var hele det offisielle Danmark på plass. Konseilpresident baron Tage Reedtz-Thott var møtt frem i spissen for et fulltallig ministerkollegium med damer. Den britiske gesandt var tilstede med en hel delegasjon. Ellers satte marinens snutehatter og gyldne epåletter sterkt preg på forsamlingen. Flere av sjøoffiserene kunne regne seg som prinsens personlige venner.

Henri Konow – prins Carls guvernør fra Søofficersskolen – var den eneste av kameratene som hadde vært tilstede ved bryllupet i London og hadde kunnet danne seg et bilde av prinsens hustru. Sammen med ham sto Kay Reinhard og Carl Carstensen, ved dennes side, søsteren Astrid – høy og slank – kjent blant en hel generasjon sjøoffiserer under navnet «Tulle». Helt siden kadettdagene hadde hun vært prinsens særlig fortrolige venninne. Maud hadde hun ennå ikke møtt, men utenpå et av brevene fra ham hadde hun skrevet en munter hilsen: «I am jealous!!»¹

Skottland. I september 1896 var Carl og Maud sammen med sin felles fetter tsar Nikolai (Nicky) under et besøk på Balmoral. Stående fra venstre: Mauds onkel, hertug Arthur av Connaught med datteren Patricia, prins Albert Edward av Wales (Bertie), prins Carl (med britisk bowler), Margaret Louise av Connaught, Mauds kusine Helena Victoria, prinsesse Victoria (Toria), tsar Nikolai (med lokal hodebekledning), Margaret av Connaught (senere kronprinsesse av Sverige). Sittende fra venstre: prinsesse Alexandra av Wales (Alix), tsarina Alexandra (Alicky), Mauds søster Louise av Fife, prinsesse Maud. (RA)

Paret skulle ha kommet til København allerede på tampen av sommeren. Nå var det bare tre dager igjen til jul. Det het seg at hjemmet i Bredgade ennå ikke hadde vært klart for innflytting. Enkelte hadde spekulert i hvorvidt de nygifte overhodet hadde til hensikt å bosette seg i Danmark. Det var en kjent sak at prinsesse Maud nødig forlot hjemlandet, og den 24 år gamle danske prinsen var blitt så godt mottatt på de britiske øyer at han var «værdig til at blive Englænder».²

Klokken 10.15 ankom kortesjen fra Amalienborg. Det betød at Korsør-toget nærmet seg. (Hovedbanegaarden sto i telegrafisk forbindelse med slottet.) Ut av den såkalte praktkareten steg det aldrende kongepar, Christian IX og dronning Louise. Hans Majestet var iført gallauniform med Elefantordenens blå bånd. Som alltid var han selve bildet på kongelig verdighet, høyreist, slank og med en fjærlett, spenstig gange. Dronningen var, med sine 79 år, bare ett år eldre, men krummet under livets krav og kongelighetens kummer.

Kronprinsesse Louise manøvrerte seg ut av vogn nummer to. Den høyttravende gestalten var drapert i rød kappe med hvit skinnbesetning. En hatt med gullbroderier kneiset som en krone på hodet. Det var hennes sønn som skulle bringe en kommende britisk kongsdatter hjem til det småskårne lille Danmark. Kronprins Frederik var ingen liten mann, men han krympet i sin hustrus nærhet.

Deretter fulgte to av prins Carls brødre. 26 år gamle prins Christian var vokst høyere enn selveste kongen, 21-åringen Harald var også blitt en staselig ung mann, men hadde intet av eldstebrorens scenevante fremferd. Søsteren Ingeborg som nylig hadde fylt atten, tiltrakk seg alltid oppmerksomhet med sine mørke bernadottekrøller, mens den to år yngre Thyra var like sky som Harald. De to yngste i søskenflokken, Gustav og Dagmar, måtte vente hjemme på Amalienborg.

Følget ble avsluttet med kongeparets yngste sønn, prins Waldemar (med maritim snutehatt) og hans livlige franske hustru Marie. Som et litt aparte vedheng kom to enslige menn, den gråskjeggete prins Hans av Glücksborg, sammmen med Maries unge ulenkelige bror – prins Jean av Orléans.

Klokken 10.30 (toogtyve minutter forsinket) istemmer orkesteret honnørmarsjen. Korsør-toget med ekstravogn damper inn på stasjonen, samtidig som kongefamilien begir seg ut på perrongen. «Før Toget er standset, ser man Prins Carls høje, slanke Søofficersskikkelse aabne Waggondøren og springe ud, hvorefter den galante Ægtemand hjælper sin Hustru ned af Vognen.»³ Prinsesse Mauds «nydelige Person»⁴, hyllet i fiolett fløyel med beverskinnsbesetning, trer ned fra stigbrettet idet hun lar imperiets fot berøre dansk jord.

Uttrykksløst skimtes det bleke ansiktet under en sort hatt med vaiende mørke fjær. Først da hun får øye på besteforeldrene, Apapa og Amama, smiler hun «over hele sit søde lille Ansigt».⁵

Straks de familiære omfavnelser er avsluttet, senkes fanen, orkesteret spiller «Kong Christian stod ved højen mast», herrene inspiserer æresvakten, før samtlige begir seg inn til de fremmøtte honoratiores og sjøoffiserer.

Et kvarter senere bryter det kongelige følget opp fra Hovedbanegaarden og kortesjen setter seg i bevegelse gjennom gatene med Guldkareten i spissen. Prins Carl og prinsesse Maud har fått den ære å innta Danmarks hovedstad i Christian VIII’s kroningsekvipasje. Opptoget hilses av et førjulstravelt København hvor det ifølge Politiken «er mange Folk i Vinduerne, men færre paa Gaden». Bare utenfor parets bolig i Bredgade er sammenstimlingen så stor at bladet kan konstatere hurrarop og «Begeistring».

Bernstorffs Palæ, senere kalt Kong Georgs Palæ, i Bredgade 42. Carl og Mauds leilighet lå i første etasje. I bakgrunnen til venstre skimtes Amalienborg med taket på Christian VII’s Palæ. Bildet er tatt fra Marmorkirken. (KBK)

Klokken er knapt passert halv tolv da prins Carl kan føre sin brud over terskelen til deres nye hjem i Bredgade 42, første etasje. Det er gått fem måneder siden de ble viet i Buckingham Palace.

Prins Carl og prinsesse Maud var et år tidligere blitt forlovet på sommerslottet Bernstorff utenfor byen, nå flyttet de inn i Det bernstorffske Palæ i København sentrum. Det var bygget på 1750-tallet, beliggende på hjørnet av Frederiksgade, mellom Amalienborg og Marmorkirken.

Allerede fra 1829 hadde paleet huset en kongelig sidegren, da det tjente som residens for Christian VIII’s yngre bror, arveprins Ferdinand og hans kone Caroline. Det ble utfoldet en viss selskapelighet i rokokkopaleets stuer, men i sin barnløshet forble det fornemme par et dynastisk blindspor.

I 1881 ble bygningen overtatt av Carl og Mauds felles onkel Villy, kong Georg av Grekenland. Under sine besøk i fødelandet hadde han imidlertid ikke hatt bruk for hele det store huset. Den resterende del av Kong Georgs Palæ (som man heretter kalte det) ble leid ut på beste borgerlige maner. Andre etasjen var overlatt til høyesterett. Det var den langt mindre prangende førsteetasjen som skulle bli residens for de nye leieboerne.

88 000 danske kroner hadde det kostet å sette leiligheten i stand.⁶ Det innebar en total rehabilitering av tilsammen ca. 20 værelser (som foruten herskapet også skulle huse et drøyt dusin tjenere) samt kjeller, stall, bad, wc og elektrisk belysning.

Prinsesse Maud var, tross adskillig skepsis, positivt overrasket over interiøret hennes danske svigermor hadde kunnet presentere. Likefullt ble det hennes første oppgave å gi værelsene en personlig touch av britisk imperium. Lenestoler ble på engelsk vis dandert rundt kaminene, mens en overdådig mengde bilder og nipsgjenstander medbragt fra barndomshjemmet Marlborough House ble fordelt utover i værelser og salonger. «Jeg holder ikke ut å leve i stive og ukomfortable værelser,» skrev Maud til Evie James. Venninnens herresete West Dean, syd for London, dannet nettopp idealet for hvordan et hus skulle være innrettet: «ikke en stygg ting å se.»⁷ Leiligheten i Kong Georgs Palæ skulle være en monden oase i Den grimme Ællings hjemland.

Amama bemerket ikke desto mindre at flere av bryllupsgavene ikke var å se. Maud innrømmet at de kjæreste eiendelene fortsatt befant seg på landstedet Appleton. «Jeg har en Forudanelse», noterte bestemoren, «at Kj[øbenhavn]kun er et offic. pied a terre, men jeg tier.»⁸

Mellom to søstre. Victoria (Toria), Carl (Charles) og Maud (Harry), fotografert i England 1896. (KSO)

Et helt øyrike av tanker og følelser strittet imot når Maud, prinsen av Wales’ yngste datter skulle etablere seg som prinsesse av Danmark. Motstanden ble sterkest personifisert gjennom forholdet til hennes ett år eldre, ugifte søster Toria.

«Jeg er et udyr som skiller disse to søstrene, for i tillegg til å være søstere er de jo også de beste blant venner,» hadde prins Carl (eller «Charles» som de nærmeste kalte ham) skrevet til svogeren George en måned etter bryllupet.⁹ Tross sine 27 og 26 år ble julen 1896 den første de to søstrene ikke tilbragte sammen. Allerede en uke før Mauds avreise fra England hadde Amama fått høre om «frygtelige Dage» og tårevåte avskjedsscener mellom de symbiotiske søstrene på Sandringham.¹⁰

Siden Christian VII’s hustru og Struensees skandaleombruste elskerinne, Caroline Mathilde, var Maud den første prinsesse som var kommet til Danmark fra de britiske øyer. Hun ble voktet med argusøyne fra alle Amalienborgs kroker; ville hun virkelig makte skrittet, fra den overdådige verdensmakts funklende saler til de, tross alt, beskjedne værelser i Bredgade?

For ingen var utfallet av større betydning enn svigermoren, den svenskfødte kronprinsesse Louise. Hun hadde skjenket sitt nye fedreland ikke mindre enn åtte barn, fire av hvert kjønn. Den eldste datteren, Lille Louise (som hadde vokst seg meget stor), hadde giftet seg inn i det tyske miniatyrfyrstehuset Schaumburg-Lippe. Først med Carl og Maud kunne hun ta fatt på å bygge sin egen slektsbastion i kongeriket Danmark. Prinsesse Maud var og ble en meget kledelig fjær i hatten for den ruvende kronprinsessen, som blant sine sirlige danske slektninger gikk under det langt fra velmente navnet «Svanen».

Etter at julen var behørig feiret, først hos kongeparet og kronprinsparet på Amalienborg, så hos prins Waldemar i Det gule Palæ, ble det endelig den 27. desember holdt en stor gallamiddag til ære for de nyinnflyttede.

Maud funklet i diamanter, perler og hvit damask. «Hun havde lidt Hovedpine, men det mærkedes ikke,» skrev svigermoren med forbeholden lettelse til datteren Louise. Dessverre hadde prinsesseføttene hovnet opp i sitt pikante skotøy. «Dette er jo ikke et lovende Punkt,» konstaterte hun, vel vitende om Christian IX’s manglende sans for komfortable lenestoler og tilsvarende hang til å holde familien på trippende fot. Da gjensto bare nevralgien og magekatarren. Hverken halskjeder eller øredobber kunne trekke oppmerksomheten bort fra magen. Der, like under korsettet, lå det springende punkt, det dynastiske sentrum i enhver prinsesses liv. Kunne katarren være «noget andet»?

Det var allerede gått fem måneder siden bryllupsnatten, og svigerdatteren var fortsatt like – på grensen til det naturstridige – smal. «Hvad enten der er Grund eller ikke vilde jeg ønske hun kneb sig lidt mindre sammen,» avrundet kronprinsesse Louise sine betroelser; «vel har Tanterne som jeg været smale, men ikke tilnærmelsesvis».¹¹

Maud holdt seg fra første stund til dronningen, Amama. Hver dag klokken fire bega det unge ekteparet seg ned Frederiksgade, over slottsplassens brolegning, ikke for å besøke kronprinsens palé, men for å drikke te med besteforeldrene i kongeboligen. En dag spørsmålet kom opp om ikke de to skulle delta i et selskap hos prinsens foreldre, svarte Maud: «thank God no». Selv Charles var «meget glad» for å slippe. Amama tilføyde et «Besynderlig», men hadde knapt noen innvending mot at barnebarna hadde valgt fra hvilken side de ville nyte utsikten over Amalienborg Slottsplads.¹²

I et brev til sin tuberkuløse fetter Georgij, som med årelang tålmodighet avventet helbredelse i Kaukasus, innrømmet Maud at danskene hadde tatt vel imot henne, selv svigermor Svanen var «riktig elskverdig». Den kaukasiske pasienten trengte likevel ikke misunne henne: «I det siste har ikke jeg heller hatt det noe morsomt, bare trettende lange middager, 2 kjedelige konserter og en masse folk å hilse på, det er alt.»¹³ Situasjonen avspeilet seg i et brev fra Amama til hennes yngste datter Thyra. «Maud er ikke til at faae at tale med nogen, det er dog en stor Fejl,» skrev dronningen. «Prindsesser maae kunde tale.»¹⁴

Det ble danset i København. Men hva hjalp det når kavalerene var stive og ubehjelpelige og damene blottet for enhver stil og eleganse, ikke en kjole verd å sende et beundrende blikk.

Heldigvis lå den britiske ambassaden ganske nær – i Lindencrones Palæ, Bredgade 26. Ministerparets elegante vinterball var et lyspunkt i københavnernes akterutseilte selskapelighet: «I really enjoyed myself & felt as if I was in England again!»¹⁵

2

Bjørnedreperen

Vinteren 1897 ble Amalienborg med tilstøtende paleer rystet av uroligheter i det østlige Middelhav.

Gjennom sine ualminnelig vellykkede døtre hadde huset Glücksborg etablert seg i England, Russland og (det riktignok avviklede) kongeriket Hannover. Den greske trone var familiens sydligste utpost. Christian IX’s nest eldste sønn, Vilhelm, hadde holdt bastionen i mer enn 30 år. Under navnet Georg I var det, til alles forundring, lyktes ham å etablere et nytt dynasti på halvøya som gjerne ble omtalt som sivilisasjonens vugge.

Våren 1896 ble ringen sluttet mellom det gamle og det nye Hellas. Kongen hadde personlig stått for åpningen av de første olympiske leker i moderne tid. Nasjonalt var suksessen et faktum da en av vertslandets egne atleter kronet arrangementet ved å vinne den første maraton siden budskapet om persernes nederlag nådde Athen 2400 år tidligere. Allerede før den barfotede gjetergutten krysset målstreken, var han omringet av et kobbel danskættede kongesønner.

Dessverre var ikke grekerne tilfreds bare med å vinne storhet på idrettsstadionet. Vinteren 1897 seilte kongens nest eldste sønn, den i bunn og grunn danske sjøoffiser prins Georg, til Kreta i spissen for åtte torpedobåter. Folket forlangte at øyas gresk-ortodokse majoritet ble støttet i kampen mot muhammedansk overherredømme.

Amama var henrykt over barnebarnets havgående korstog. Blant Europas stormakter var det imidlertid liten støtte å hente. Selv det ortodokse Russland kviet seg for en konflikt med det ottomanske riket. Det var ingen hemmelighet at sultanen hadde solid ryggdekning hos den tyske keiser. Wilhelm II vek ikke tilbake for noen allianse i kampen mot dynastiet Glücksborg. Valget var enkelt mellom Amama og Allah.

Den 10. april, to dager etter at kong Christians 79-årsdag ble feiret i København, krysset greske tropper, under kronprins Konstantin, grensen til Det ottomanske riket.

Huset Glücksborg var i krig.

Lykken var ikke på den greske armés side. Stemningen i folket vendte seg følgelig raskt mot de halvdanske hærførerne. Det var takken etter mer enn 30 års regentskap. «Gud har da ikke bragt Willy der hen for at forjages,» skrev dronning Louise i et brev til datteren Thyra: «Nei før lader de dem dræbe!»¹⁶

Konge i solsteken. Prins Vilhelm (Villy) ble hentet direkte fra Søofficersskolen i København til Grekenlands trone i 1863. Under navnet Georg I (1845–1913) hersket han over et fremmed folk gjennom 50 konfliktfylte år. Fotografert ved sommerslottet Tatoï, 5. mai 1899. (Prs. Mauds album, KSO)

Også i Danmark måtte den dynastiske fremtid sikres. Om enn i fredligere former. I begynnelsen av mars 1897 la prins Christian ut på frierferd.

Den eldste av brødrene sto i et annet fortrolighetsforhold til foreldrene enn prins Carl, som regelrett hadde overrumplet faren og moren den gangen han fridde til Maud. Med pliktskyldig presisjon rapporterte Christian hjem fra sitt ekteskapelige søk. Reisen gikk til Cannes.

Allerede 8. mars hadde han fått det første glimt av Danmarks mulige dronning, men bare i forbifarten og delvis skjult under en «pompøs Hat».¹⁷ Hun lot til å ligne sin mor. Det lovet bra, da moren var berømt for sin skjønnhet.

Prins Christian jaktet på den 17 år gamle prinsesse Alexandrine av Mecklenburg-Schwerin – datter av storhertug Friedrich Franz III og storhertuginne Anastasia. Storhertugen var «forgudet» av folket, men dessverre meget sykelig. Derfor tilbragte familien vinteren i villa på rivieraen fremfor på slottet i Schwerin. Ryktene visste imidlertid å fortelle at istedenfor å stelle sin syke husbond, pleiet storhertuginnen utenomekteskapelige forbindelser med hans adjutant.

Som huset Glücksborgs strateg så dronning Louise med stor skepsis på prins Christians planer. Moralsk indignasjon, men først og fremst politiske kalkyler gjorde henne kritisk stemt overfor en allianse med det nordtyske fyrstehuset. Ved Friedrich Franz III’s forventede død ville hans mindreårige arvtager (Friedrich Franz IV) etter all sannsynlighet bli et nærliggende offer for keiser Wilhelms «mange Ideer og Fantasier».¹⁸

Prins Christian hadde innsett at han måtte klare seg uten Amamas styrende hånd, og «handle alene, overladende Hjælpen til Vor Herre, som jeg i denne Sag har mærket har ledet mig».¹⁹

Snart kunne han sende sin mor, kronprinsessen, eksakt beskrivelse av reisens mål: «Hendes Fremtræden er meget naturlig & venlig, og hun forstaar nydelig at føre en Konversation, foruden tysk, taler hun flydende engelsk & fransk, ja endog noget russisk.» Selvsagt handlet det bare om et første inntrykk, imidlertid var alt ved prinsesse Alexandrine, fra en «nydelig Skikkelse» til «et Par sjældent myke blaa Øjne», såvidt overbevisende at moren gjerne måtte vise brevet til faren, og for den saks skyld til kongen og prins Waldemar.²⁰

En drøy uke etter at han for første gang hadde skimtet piken under hatten, ba prinsen om tillatelse til å aksjonere i åpent lende. Det telegrafiske klarsignalet fra København skulle være: «Haaber du har det godt.»²¹

24. mars ble forlovelsen bekjentgjort. Et par dager senere kunne prins Christian rapportere hjem at de «to allerede i Kjærlighed er blevne et».²² Det var bare gått 26 år siden Bismarcks proklamasjon av det tyske rike, da Schwerin og Berlin ble forenet i keiserrikets dobbeltseng. Det var ikke mer enn 33 år siden tapet at hertugdømmene Slesvig og Holstein. Likevel var tiden moden for at europakartets bitre grensedragninger kunne sløres for et par «myke blaa Øjne».

Amamas epoke gikk uvilkårlig mot slutten.

10. februar 1897 ble kronprins Frederik og kronprinsesse Louise besteforeldre. Den 22 år gamle datteren Louise fødte sitt første barn. «Ja! Hvor er det deiligt at vor Herre har gjort Kvinden til Hustru til Manden for at udføre og fremme Hans Villie at Jorden skal være befolked og beboed.» Kronprinsessen var lykkelig over at datteren nå hadde oppfylt «et uendeligt højt Bud».²³ Ni måneder og fire dager var gått siden Lille Louise giftet seg med prins Friedrich av Schaumburg-Lippe. Så fort kunne det gjøres.

Samtidig kretset tankene rundt Mauds smale midje. Kronprinsesse Louise hadde lett etter løfterike symptomer i svigerdatterens beklagelser over magekatarr, hodepine og nevralgi. Dessverre viste det seg alt sammen å være av mer eller mindre permanent karakter. For ofte kunne svigermoren heller ikke «komme med indiskrete Spørgsmaal da de faae Følelsen af at det imødesees med Længsel,» skrev hun til Lille Louise. «Jeg kan jo ikke nægte at jeg ogsaa gjerne vilde faae et sødt lille Barnebarn her.»²⁴ Den nyfødte var kommet til verden på et bortgjemt slott i Østerrike-Ungarn – langt fra Amalienborgs bestemorsfang.

Stolte foreldre. Friedrich av Schaumburg-Lippe og Louise, født prinsesse av Danmark, viser frem sine to eldste barn, Marie Louise og Christian, omkr. 1900. Familien var bosatt i Böhmen, der faren tjenestegjorde i den keiserlige armé. Moren (Lille Louise) holdt hjemlengselen stangen med en omfattende korrespondanse. (Henri Konows album, PA)

Maud hadde ingen akutte planer om å tilfredsstille hverken Herrens bud eller svigermorens lengsler, hun hadde «no hurry», betrodde hun svigerinnen Mary; «to have a family!»²⁵

«Første gang jeg forlod min velsignede lille Maud,»²⁶ noterte prins Carl den 2. april. Da han endelig ble beordret ut av stuene i Bredgade, var det gått over et år siden sist premierløytnanten var i tjeneste. Heldigvis skulle han oppholde seg i de nære farvann. Mauds bekymrede mor, prinsesse Alexandra, og søsteren Toria, kom likevel straks ilende over fra England.

Mother-dear og søsteren var rent forskrekket over gjensynet. Både Maud og ektemannen så elendige ut. De var blitt fullstendig avmagret etter sine første tre måneder i Danmark.²⁷

Bare fire dager etter at prins Carl hadde forlatt København ombord på torpedobåten Haien, var det Maud som måtte mønstre i kongelig tjeneste. Svigerfaren kom personlig innom i Bredgade og insisterte på at «alle var tvunget» til å møte ved et foredrag i Koncertpalæet.²⁸ (Maud ble regelrett presset til å avlyse en avtale med den britiske ambassadørfruen samme kveld.)

Det gjaldt Nordpolen.

Fridtjof Nansen kom til København om kvelden den 5. april 1897. Hundrevis av skuelystne hadde trengt seg sammen omkring Hovedbanegaarden i håp om å få et glimt av berømtheten. En landauer bragte ham og hans kone Eva, under begeistrede hurrarop, fra stasjonen til suiten i Hotel Phønix, Bredgade 37, vis-à-vis Koncertpalæet.

Turneen hadde startet i London. Ikke siden den italienske frihetskjemperen Garibaldi hadde noen utlending fått en tilsvarende mottagelse i imperialismens hovedstad. 10 000 mennesker var møtt frem til foredraget i Royal Albert Hall den 8. februar. Blant tilhørerne var prinsen av Wales og sønnen George – hertug av York, dertil samtlige av de maritime eventyrere som gikk under betegnelsen «britiske polfarere» – en sofistikert klan som smykket seg med nordlige breddegrader omtrent som andre pleiet jakttrofeer. Stikk i strid med sine sterkt oppsvulmede nasjonale instinkter hadde disse hedersmenn måttet bøye seg i nesegrus beundring for den fryktløse nordmannen. Ikke bare fordi han hadde vært lenger nord enn noe annet dødelig menneske (86°14'), men enda mer på grunn av hans imponerende personlighet. Dr. Nansen var likefrem britisk i hele sin fremtoning.

Sitt avgjørende stikk hadde han innkassert under en bankett i The Royal Society’s Club. Presidenten i det geografiske selskap, Sir Clements Markham, fremførte her en inntil det selvutslettende ubritisk skåltale. Den ble hengende i et eneste halmstrå; det hadde alltid vært et nært slektskap mellom nordmenn og briter. På dette svarte polfareren: «Der er en nation i Verden, som kan fullende den arktiske Forskning, og det er den engelske. Der er tre Grader igjen til Polen, som jeg har overladt til Eder at tage.»

Dermed var England beseiret.²⁹

Etter en måned med foredrag på de britiske øyer var Fridtjof Nansen en rik mann. Her ble også tobindsverket om Fram-ferden lansert – i et opplag på 35 000 eksemplarer. Det var blitt produsert i rekordfart for det engelske marked, ennå før det forelå i norsk versjon. Times utropte beretningen til «et Mestestykke i Fortællerkunst».³⁰ Dermed hadde Nansen tatt skrittet fra den geografiske forskning til det litterære univers. Fram-ekspedisjonen hadde ikke bare erobret Polhavet, den hadde lagt under seg den menneskelige fantasi.

Fra dronningens England gikk ferden videre til presidentens Paris og derfra til keiserens Berlin, før turneen fant sitt sluttpunkt i kongens København.

Klokken 14.30, dagen etter ankomsten, ble Fridtjof Nansen hentet av en kongelig ekvipasje, og fraktet det korte stykket til Amalienborg, hvor han ble mottatt i høytidelig audiens. Avisen Dannebrog merket seg at nordmannen opptrådte i en enkel sort frakk «og bar ingen Orden».³¹

I folkeavstemningenes traurige tidsalder representerte ordensvesenet en arena der kongemakten stadig var forlenet med noe av eneveldets glans. Innenfor denne imaginære ridderborg kunne herskeren drysse glitrende stjerner og knytte glinsende bånd som var han fortsatt Guds stedsfortreder på jord. Polfareren bar nødig ridderkors og ordenstjerner. I et brev han skrev like etter hjemkomsten fra København, slo han fast at det hele best egnet seg for «negere og hottentotter».³² Medaljene var majestetenes glassperler, «en flitterstas» han snart håpet ville være «ryddet av veien». Sagt med andre ord: Fridtjof Nansen trodde ikke på Gud. Han var republikaner.

Bjørnedreper i pels. Fridtjof Nansen (1861–1930), fotografert under foredragsturneen i USA, høsten 1897. (NBO)

Tilstede ved audiensen var de fleste medlemmer av den kongelige familie, med unntak av kronprinsessen som var i Ungarn for å hilse på sitt første barnebarn, prins Christian som var på frierferd til Cannes, prins Carl som befant seg på torpedobåten Haien og prinsesse Maud som formodentlig satt hjemme i Bredgade og gruet til kveldens tunge plikt. Ifølge dronning Louise var Nansen den samme unge mann som den gang han kom tilbake fra Grønland: «Han var aldeles uforandret, beskjeden og rørt over alle de store Modtagelser.»³³

Etter et kvarter ble nordmannen bragt fra Amalienborg over til sin gamle mesén, ordensjegeren Augustin Gaméls palé på hjørnet mellom Bredgade og Fredriciagaden. Her var det fornemme København samlet til mottagelse. Blant grever og baroner, ministere og diplomater fantes også en rekke sjøoffiserer med admiral Carstensen som det hvitskjeggete landemerke. Dessuten sluttet løytnant Hjalmar Johansen med forlovede seg til herr og fru Nansen. Den tettvokste nordmannen var blitt berømt over hele verden etter at han hadde delt isødet med polarhelten i en dobbelt sovepose.

«Nansen syntes faamælt,» noterte Dannebrog. «De forcerede Rejser i den sidste Tid havde aabenbart taget stærkt paa ham.» For løytnant Johansen var det ikke noe nytt at den store foredragsholder også kunne være et mindre taletrengt reisefølge.

Klokken halv åtte nådde polfareren endelig frem til turneens siste forestilling – i Koncertpalæets store sal. Kongelosjen var besatt til randen. Ved siden av majestetene satt de to gjestende døtre, Alix, prinsessen av Wales og Minny, enkekeiserinnen av Russland. Blant de utkommanderte prinser og prinsesser kunne man også øyne Mauds blekpudrede ansikt bak lorgnetten.

Kronprins Frederik dukket opp på podiet. Som president i Det kongelige geografiske Selskab besteg han talerstolen og introduserte aftenens attraksjon: «Næppe noget Sted har der derude i de store Verdensstæder mødt Dem større Beundring, større Glæde over Deres Bedrift end i denne By og hele vort Fædreland.» Han avrundet med et «Leve Dr. Fridjof Nansen!».³⁴ Foredragsholderen inntok podiet i full galla med Storkorset av St. Olavs orden. Lysene ble slukket.

Publikum skulle ikke bare føres ut over det ukjente landskap på ordets vinger, man skulle være vitne til noe så uhørt moderne som en lysbildefremvisning. Dessverre gikk det ikke lang tid før den elektriske vidundermaskinen sviktet (slik vindmøllen ombord på Fram også var brutt sammen). Nansens røst lød i flere minutter gjennom polarnattens stummende mørke, før ishavets skinnende lys igjen lot seg mane frem fra de magiske glassplater.

De to tunghørte, dronningen og prinsessen av Wales, måtte nøye seg med synsinntrykket, men dronningen mente bestemt at publikum fant alt sammen «interesant og morsomt».³⁵ Minny var likefrem henrykt over to timer under skiftende lysforhold med «den berømte Fridtjof Nansen».³⁶

Høydepunktet var Nansen og Johansens skitur med hundesleder mot selve polpunktet. I 40–50 graders kulde hadde de to menneskeskikkelsene slitt seg nordover, tennerhakkende i drivisens tredemølle. Enda verre var det for hundene, en dyreart som var omfattet med de rojale damers spesielle årvåkenhet. Etterhvert som provianten tok slutt, ble hundene henvist til å fortære hverandre. Foredragsholderen kunne konstatere at dyrekannibalismen hadde utviklet seg fra «motbydelighet for å ete sine kamerater» til skruppelløs grådighet «så snart en hund var drept».

«Uden at røre et lem ség den i hop,» skrev Fridtjof Nansen, etter å ha skutt sin første bjørn på Fram-ferden. «Kvik, vort håb og vor trøst til bjørnejagterne, reiste bust og nærmede sig det døde dyr meget langsomt og forsigtig, med halen mellem benene.» Foto: Fridtjof Nansen, Polhavet, 2.10.1893. (NBO)

Også overvintringen i hulen på Franz Josefs Land gjorde inntrykk på det fornemme publikum. Rensligheten ble besørget først med kniv, og deretter med en «såpe» av bjørneblod og fett. Nansen visste utmerket, dersom fremstillingen et øyeblikk truet med å få vitenskapelig slagside, hvordan han med iskald beregning skulle vekke sine tilhørere: «Der var ingen mangel på bjørner …»³⁷

Ovasjonene brøt løs straks Fram vendte tilbake til Norge og lyset ble tent i salen. Nå gjensto bare festsupé og fakkeltog, så kunne polfareren endelig vende nesen nordover. Men først en liten formalitet: Kronprins Frederik førte dr. Nansen og løytnant Johansen opp til salongen bak kongelosjen. De høye herskaper ønsket å avlevere sine komplimenter innen de trakk seg tilbake til Amalienborg.

Her, før klokken var slått 10, den 6. april 1897, sto prinsesse Maud av Danmark ansikt til ansikt med Polhavets betvinger – hundeeteren og bjørnedreperen – Fridtjof Nansen av Norge.

3

Helgenkongen

«Hälsa gamla Sverige!» lød Salomon August Andrées avskjedsord til verden.³⁸ Etter en hastig gudstjeneste lettet Ørnen fra Spitsbergen 11. juli 1897. Det var den svenske ekspedisjonens annet forsøk på å nå Nordpolen per ballong. Som Fridtjof Nansen hadde påpekt, sto det fortsatt tre breddegrader igjen å erobre. Kong Oscar hadde investert 10 000 kroner i hver av dem.

Den vitenskapelige ekspertise følte seg mer overbevist av Nansens strømberegninger enn av ingeniør Andrées luftkalkyler. Hva ville for eksempel skje dersom Ørnen virkelig skulle dale ned på polpunktet? Da fikk man se «om Andrée kunne gjøre Nansen efter», uttalte en tysk meteorolog.³⁹ Etter at nordmannens beretninger hadde krysset kloden, visste alle hva dét innebar målt i bjørnekrefter og kuldegrader.

Nansen og Johansen hadde lagt ut med et kobbel hunder. Svenskene satset på vindkraft og brevduer. Verden håpet likevel snart å høre fra dem.

Fem dager etter Ørnens oppstigning forlot kong Oscar Stockholm. Også han dro nordover. Trondhjem by skulle feire sitt 900-årsjubileum. Det ble opptakten til årets valgkamp. Oscar II hadde aldri lagt skjul på at han representerte partiet Høire. Sjansen for å vinne høstens stortingsvalg var like stor som for at Ørnen skulle erobre Nordpolen. Kongen var optimist. Som Andrée.

Hans Majestet valgte å komme til Trondhjem på kroningsdagen, den 18. juli. Egentlig hadde han tenkt at byen samtidig kunne markere hans eget 25-årsjubileum som Norges konge. Men Venstre hadde ikke vært begeistret for ideen om å gjøre byjubileet til en feiring av høirelederen.

Kongen holdt dagens tale. Etter først å ha hyllet byen (kroningsdagen behendig innflettet), endte han med en lovprisning av kvinnen i sin dekorative alminnelighet og trønderkvinnen i særdeleshet: «– hvor skøn er ikke hendes Opgave!»⁴⁰ Talen gjorde stor lykke i Høire.

Etter at det offisielle programmet var over, ble selv Politikens utsendte imponert over kong Oscar da han, ledsaget «av den tause, stive Kronprins», bega seg ut i det trønderske folkehav. Et hode høyere enn sine undersåtter, hilsende til alle kanter, med generalskappen slengt over skuldrene og en sigar tent i munnviken, måtte selv venstremenn gi tapt for dobbeltmonarkens uovervinnelige sjarm.⁴¹

Da han vendte nesen sydover, følte kong Oscar at han hadde bedret sine prognoser betydelig for «valdagens resultat».⁴²

Snart ville vel også Ørnen eller i det minste ingeniørens brevduer visse seg i horisonten.

En drøy uke senere holdt Bjørnstjerne Bjørnson inntog i Trondhjem. Mens kongen hadde valgt sin egen kroningsdag til høirefesten, hadde nasjonalskalden blinket ut Olav den helliges dødsdag, den 29. juli, for sin venstremarkering.

Bjørnson ville gjøre Olavsdagen til en ny nasjonaldag. Det holdt ikke lenger med 17. mai, selv om aldri så mange rene venstreflagg blafret om kapp med Grunnlovens papirparagrafer: «Vor nationale Æresfølelse maa blive Gudsfølelse.»⁴³

Det behøvdes et martyrium.

Ryktet gikk om at også Fridtjof Nansen skulle komme til kroningsstaden. Men dessverre var den nye olsokfeiringen kommet litt brått på; polfareren fant å måtte prioritere møtet med Englands ledende geolog fremfor den norske helgenkongen. Det ville «vist lidet merkes», enten han var der eller ikke, skrev Nansen i avslaget.⁴⁴ Var Høires byjubileum blitt Oscar II’s fest, så ville Venstres feiring bli Bjørnsons.

«Op med Kirken paa Olavsdagen!» brølte Bjørnson fra Ilevolden. Stiftsprosten hadde avslått en søknad om å holde olsokgudstjeneste i Nidarosdomen. Katedralen skulle gjenerobres fra Høire og bernadottene: «Paa Olavsdagen skal Norges Selvstændige Fortid frem til Held for vor selvstændige Fremtid.» (JWC)

Det var gått 15 år siden republikaneren og gudsfornekteren Bjørnstjerne Bjørnson sist lente seg til Olav den hellige i «Stiklestadtalen».⁴⁵ Forsåvidt hadde kongerekken alltid stått oppmarsjert bak nasjonalskalden. Bakenfor samtidens stridsmenn sto de gamle Harald-er, Olav-er og Håkon-er i konstant beredskap. Det var de som ga den dypeste legitimitet til selvstendighetskravet. Intet presidentskap kunne erstatte kongekulten. Likevel hadde den stridslystne «Stiklestadtalen» vært utvendig agitasjon, mot den «propagandamakt»⁴⁶ som skulle fylle dikterens lunger denne gang.

I 1882 var det bondeføreren og partikrigeren Bjørnson som rettet sine hugg og slag mot bernadotteveldet. Det var en høvding på vei mot maktens tinder. Ikke bare var han folkeflertallets egentlige leder, han var Harald Hårfagres kjødelige etterkommer; statsoverhodet som i nasjonens skjebnetime ventet på sin kallelse – kongsemnet av dynastiet Bratt.⁴⁷

Siden hadde han nytt seierens bitre venstrefrukter. Han hadde vært vitne til Johan Sverdrups parlamentariske vekst og politiske fall. I 1888 hadde han hørt smellet og senere gjenlyden fra statsminister Richters selvmordsvåpen. Bjørnsons kommende verk skulle få tittelen Paul Lange og Tora Parsberg. Det skulle bli et monument over Ole Richter, et oppgjør med partipolitikken, et samfunnsdrama i martyriets tegn.

Om dikteren var blitt mindre krigersk, så var han ikke mindre omstridt. Siden han i den senere tid hadde valgt russisk presse som medium for sine unionskritiske analyser, hadde selv gamle våpendragere rettet sine spyd imot ham. Prisen for meningers mot var «hans gode navn og rygte».⁴⁸

Til den danske politikeren Viggo Hørup skrev Bjørnson etter utgivelsen av Paul Lange og Tora Parsberg: «At ænnu en gang forsøges R.[ichter] dræpt og jeg bestandig!»⁴⁹ Venstreeksellensen og dikterhøvdingen sto i den samme kryssild, men der Richter var seget sammen på ministerhotellets teppegulv, sto Bjørnson fortsatt uomstyrtelig oppreist – gjennomhullet som en kaptein Drejer på stubben.

Høire-prosten hadde avslått å åpne Nidarosdomen for Olsokfeiringen. Bjørnsons tale skulle uansett holdes under åpen himmel. «Klokken fem drog Folketoget til den gamle historiske Kampplads Ilevoldene,» rapporterte Politikens utsendte. «Toget havde en efter Byens størrelse imponerende Længde, og dets Deltagere sammen med de øvrige Tilhørere dannet et vældigt Menneskehav.»⁵⁰

Bjørnstjerne Bjørnson hadde funnet en ny kongeskikkelse i Norges gamle saga. Det var dette historiske funn som skulle forkynnes for folket: «Kong Olav Haraldsson og Olav den Hellige er ikke den samme.»

En forundringens krusning må ha gått over menneskehavet ved denne opplysning; alle nordmenn visste at det var to navn på den ene og samme kong Olav II. Allerede i første setning var Bjørnson fremme ved sitt poeng: Det fantes to troner i Norge.

De kunne ikke bekles av samme person. Samtidig.

Først hadde Olav Haraldsson sittet på den verdslige makts trone, derfra var han blitt fordrevet, var så kommet igjen, var blitt drept av sitt splittede bondefolk, men samlet det påny under helgentronen. Gjennom århundredene siden hadde Olav den hellige styrt landet med åndens regalier og hersket over folkets sjel.

Det fantes en utvendig og en innvendig kongemakt. Den ene var av denne verden, den andre bar evigheten i seg. Det var den siste som skulle befri Norge.

Det skinnende sverd og septer lå i bernadottekongens hender, like forgjengelig som det glass vin han hadde tømt etter damenes tale og den sigar han hadde tent blant sine festkledde undersåtter.

Hvem skulle bestige evighetens trone?

Femten år tidligere var Bjørnson møtt buldrende frem på Stiklestad som fanebærer for «Bøndernes voxende Hær». Han hadde talt om kongens hoff som «en tom Udstilling af Personer», en innretning som ikke passet seg «et Bondefolks Begreb og Sæder». Nå var tonen en annen. Allerede tidlig i talen distanserte han seg fra den enfoldige «Bondeforgudelse» som altfor lenge hadde preget landet.

Bjørnstjerne Bjørnson (1832–1910) utviklet seg fra lokal bondehøvding til internasjonal fredsfyrste. Her har han forlatt jordene på Aulestad og latt seg avbilde foran Frederiksborg slott sammen med hustruen Karoline og en mer pikant beundrerinne. Lys flosshatt gjør nytten som moteriktig helgenglorie. (NBO)

Helomvendingen var en nødvendighet for det nye scenebildet. Det var den bredt sammensatte «bondehæren» som hadde felt Olav II Haraldsson på Stiklestad. Bjørnson var ikke lenger de støyende massers anfører.

Også Olav I var en tilbakelagt størrelse. Det var ikke gått mer enn et år siden trønderne hadde flokket seg om Olav Tryggvason i Fridtjof Nansens skikkelse. Og ingen hadde som Bjørnson, i sine kvad, priset den store vikingkongen, likevel: Nå var den første Olav redusert til en forløper, til en Johannes døper, mot den overjordiske gestalt som skulle komme etter ham. For å få den historiske kronologi på plass, pekte ikke Bjørnson på den unge Nansen når han skulle karakterisere Olav Tryggvason, han trakk sammenligningen med sin egen forløper: Henrik Wergeland hadde vært en skikkelse av Olav I’s støpning.

I likhet med Olav Tryggvason hadde også Olav Haraldsson begynt sin løpebane som «vild Viking», men i motsetning til denne hadde han gjennomgått en forvandling; han hadde vært «den udviklingsrigeste Skikkelse i vor Historie». Olav II’s saga rommet spranget fra den ytre til den indre trone; fra kriger til kulturbærer, fra maktmenneske til martyr, fra vikinghøvding til nasjonal skytshelgen.

Døden hadde vært det avgjørende skillet.

Bjørnstjerne Bjørnson gikk i sitt 65. år. Han hadde higet etter en posisjon som nasjonalt samlingsmerke og internasjonal fredsfyrste, men hadde høstet lite annet enn strid. Livet gikk mot slutten, det maktpolitiske beger var tømt, perspektivet måtte utvides. I Paul Lange og Tora Parsberg skal han skrive: «En mann er ikke den stærkeste fordi han sejrer. De stærkeste er de som står i pakt med fremtiden. Og fortsætter i samvittighederne.» Nasjonalskalden var i ferd med å tolke seg inn i det etterjordiske.

«Her har han selv gaaet røslig og mandig med Norge i sit Sind,» forkynte Bjørnson med en stemme som ifølge Politiken var preget av «Styrke og Velklang». Ingen landsmann hadde nådd Olav Haraldsson høyere enn til ankelen. Samtidig var det noe ved ham «som fristede dem til at fælde ham; neppe var det gjort saa forfærdedes de. De maatte gjøre denne Udaad, før de kunde blive bedre». Som levende måtte kongen splitte fordi han satte Guds rettferdighet høyere enn sin egen makt. Men i døden kunne han samle. «I hans Martyrdød blev de ét Folk; den gjorde Ende på Fremmedherredømmet. Han var Landets Værn, dets Fane, dets Lov, dets højeste Ærestinde.»

På Olsoks svulmende høysommerdag hadde Bjørnstjerne Bjørnson slått døren opp for folkets dypeste lengsler. Gudstro og kongekult. Han hadde fridd seg fra sine jordiske blodsbånd som Harald Hårfagres ættling, nå sto han fremme ved den mytiske trone – i ensom majestet – ventende på den siste spydspiss.

Nasjonalskalden trakk livslinjen fra den «selvstændige Fortid» til den «selvstændige Fremtid». Med all den propagandamakt han kunne samle i sin bredbente kongeskikkelse, avsluttet Bjørnstjerne Bjørnson: «Leve det gamle, det nye Norge!»

Måtte ordene ramme i folkets hjerte.