Tor Bomann-Larsen

VINTERTRONEN

Haakon & Maud · III

Tor Bomann-Larsen

VINTERTRONEN

Haakon & Maud · III

TIDLIGERE UTGIVELSER:

1905 – Duellen på Hesselø (1985)

Fridtjof & Hjalmar (1986)

Drama i Bayern (1987)

Den perfekte politiker (1989)

Adolfs menn (1990)

Da det gjaldt (1990)

Olavs første skitur (1990)

De fleste har nok med å leve (1991)

Turen til Nordpolen (1991)

Roalds tur (1992)

Den evige sne (1993)

Lille Sonjas store pappa (1993)

Roald Amundsen (1995)

Den siste prinsen (1996)

Det usynlige blekk (1997)

Livlegen (1999)

Sporet fra ødemarken (2001)

Kongstanken – Haakon & Maud I (2002)

Folket – Haakon & Maud II (2004)

Takk

Det er et stort privilegium å få arbeide med et så omfattende, nytt kildemateriale som jeg har kunnet gjøre i denne boken. Siden dette bare i begrenset grad skyldes egen fortjeneste, skal jeg innlede med en dyp og ærbødig takk.

Hans Majestet Kong Harald V har gitt meg uinnskrenket adgang til sin bestefar Kong Haakon VII’s dagbøker. De 50 bindene med personlige nedtegnelser legger et solid fundament for å forstå Haakon VII’s kongsgjerning fra tronbestigelsen i 1905 til hans død i 1957. Dagbøkene suppleres av en rekke håndskrevne manuskripter, spesielt må fremheves den betenkning Kong Haakon etterlot seg om abdikasjonsspørsmålet i 1913. Jeg er Hans Majestet stor takk skyldig for adgangen til dette strengt klausulerte dokumentet. Det er også H.M. Kongen som har gitt meg lov til å benytte Kong Haakon og Dronning Mauds korrespondanse i Nasjonalbiblioteket, deriblant den betydningsfulle brevvekslingen mellom Kong Haakon og Fridtjof Nansen.

H.M. Dronning Margrethe II har gitt adgang til de kongelige arkiver i Rigsarkivet, København. H.M. Kong Carl XVI Gustaf har gitt adgang til Bernadotteska Arkivet i Stockholm og H.M. Dronning Elizabeth II til The Royal Archives i Windsor. H.K.H. Prins Ernst August av Hannover har åpnet de kongelige familiearkiver etter huset Cumberland. Jeg skylder Deres Majesteter og Hans Kongelige Høyhet min ærbødige takk. En takk skal også rettes til direktør S.V. Mironenko, som har gitt tilgang til Romanov-papirene i Statsarkivet i Moskva.

Knyttet til disse kongelige og keiserlige arkiver må jeg videre rette en stor takk til min døråpner, tidligere nasjonalbibliotekar Bendik Rugaas, til Miss Pamela Clark ved The Royal Archives, Ingemar Carlsson ved Bernadotteska Arkivet, Sigurd Rambusch ved det danske kongehusets arkivalier, Johann Krizanits ved Niedersächsisches Hauptstaatarchiv i Hannover og Aleksei A. Litvin ved Statsarkivet i Moskva.

For å få innsyn i det norske kongehusets korrespondanse med sine russiske slektninger, blant annet mellom Kong Haakon og Tsar Nikolai, og Dronning Maud og enkekeiserinne Maria Fjodorovna, har jeg vært avhengig av hjelp fra ambassadør Øyvind Nordsletten og hans medarbeidere ved den norske ambassaden i Moskva. For denne assistansen er jeg meget takknemmelig.

Det Kongelige Slott i Oslo har vist meg en enestående imøtekommenhet og generøsitet. For dette retter jeg en særlig takk til hoffsjef Rolf Trolle Andersen. Dessuten må jeg takke Lise Harlem for utrettelig assistanse og Sven Gjeruldsen for bistand gjennom flere år og dertil alle andre på Slottet som har ydt meg verdifulle tjenester.

Jeg har videre hatt gleden av å arbeide i en rekke offentlige arkiver. Her går min takk til medarbeiderne ved Nasjonalbiblioteket i Oslo, hvor jeg foruten Nansenarkivet har hatt stort utbytte av lite påaktede kilder som Thor von Dittens dagbøker og professor Worm-Müllers Historiske Optegnelser. Videre sender jeg en takk til Auswärtiges Amts Arkiver i Berlin, til Rigsarkivet og Det Kongelige Bibliotek i København, Hoover Institution Archives i Stanford, USA, Riksarkivet og Stortingsarkivet i Oslo og endelig til Folkebiblioteket i Drammen.

En rekke privatpersoner har stilt materiale til disposisjon for mitt arbeid. Spesielt for dette bindet går min takk til Helen Gerner Holager, Anne Brekke Fredriksen, Daniel Hage, Jacob Børresen, Roald J. Tellenes, Jan Olav Aamlid, Hans Didrik Schou og historikeren Tom Kristiansen.

Avslutningsvis må jeg gi en meget personlig takk til Hilde Diesen for hjelp på en lang rekke områder, fra forskning i norske og utenlandske arkiver til arbeid med bildemateriale og manuskript. Også regissøren Stig Andersen skal ha en stor takk for sine verdifulle bidrag til teksten. Det faglitterære Fond har støttet utgivelsen økonomisk. Mens Cappelen har brakt boken trykt i havn. Som alltid vil jeg takke mine dyktige og trofaste medarbeidere i forlaget.

Det er mitt håp at jeg med dette verket ikke bare innfrir de faglige krav som må stilles til behandlingen av et unikt og omfattende kildemateriale, men at jeg også kan innfri de krav som bør stilles til en inkluderende og, dypest sett, demokratisk historieskrivning. Dersom det er lykkes meg å skape en fremstilling som kan åpne fortidens drama for samtidens lesere, må jeg særlig takke min forlegger Anders Heger.

Drammen, oktober 2006

Tor Bomann-Larsen

Innhold

DEL I · 1905–1906

1 Nasjonalteateret

2 Blant fremmede

3 En balansekunst

4 Christian IX’s død

5 Kongetribunen

6 En statsbegravelse

7 Den mytiske hovedstad

8 Revolusjonens gjestebud

9 Evighetskatedralen

10 Olavsringen

11 Kronprinssangen

DEL II · 1906–1907

12 De fremskutte menn

13 Det politiske hosebånd

14 Hvit jul

15 Et vintervennskap

16 Karlstads kanoner

17 Napoleons kårde

18 Polarsirkelen sluttet

19 Drammensernes dronning

20 Den store fasanjakten

21 Isdronningen

DEL III · 1908–1913

22 Kong Edwards trikketur

23 Skandaleballetten

24 Bismarck fra Borgestad

25 Norges fjelltopp

26 Imperiets hersker

27 Et nytt fiendebilde

28 Riksmeglingsmannen

29 Haakon VII’s vidde

30 Lik nr. 1653

31 Et mistillitsvotum

32 Siste fakkeldans

33 Abdikasjon?

34 Ridderslaget

35 Fridtjofstatuen

36 Kontrakten fra 1905

37 Brevet til republikken

Litteratur

Noter

Personregister

DEL I

1905–1906

1

Nasjonalteateret

«Alt for Norge» lyste matt gjennom regnet. Vann silte ned langs gullfrynsene fra baldakintaket. Selv ikke den prektigste inngangsportal kunne forhindre at gråværet hvilte tungt over Løvebakken. Det var den 27. november 1905. En «vældige menneskemasse» av kvinner, menn og barn hadde samlet seg utenfor landets nasjonalforsamling for å få «et glimt» av de kongelige.¹ De var kalde og våte. Men de var mette.

Ni okser var blitt slaktet og 1200 kilo kjøtt forvandlet til pudding. 45 tønner poteter og 14 000 liter risengrynsgrøt var blitt kokt dagen før. Åtte vogner hadde kjørt i skytteltrafikk til 30 forsamlingslokaler i Kristianias fattigste bydeler. Hovedstadens biskop, Anton Christian Bang, hadde inntatt talerstolen i et av dem og minnet om at det var dronningens fødselsdag. Før puddingen og grøten gled ned, hadde han hilst forsamlingen fra statsoverhodet. Og sagt at han ønsket å være «Konge for alle Samfundslag».²

Sosialistlederen Alfred Eriksen gjorde seg mistrøstige refleksjoner. «Naar man ser hvorledes folk bærer sig ad, da forstaar man at vi ikke var værdig til at faa republiken.» Kongemaktens fornyede inntog i nasjonalforsamlingen markerte slutten på forestillingen om Norge som «et foregangsfolk».³

Allerede klokken 11 hadde folkets kårne inntatt sine plasser. Omkring flokket det seg damer i lyse antrekk, statsrådinner, generalinner, admiralinner og representantenes fruer. Fremst på gulvet, med ansiktet vendt mot tronstolene på podiet, kneiset demokratiets karrige klippe, den grånende stortingspresident Berner, bak et lite bord.

Eden fra Eidsvoll. Med riksforsamlingen som bakteppe avlegger Haakon VII sitt troskapsløfte til Grunnloven. Dronning Maud er svøpt i hermelin, stortingspresident Berners hvite manke sees til høyre i salen. Foran diplomatlosjen står de av- og påtroppende overhoffmesterinner Alice Wedel Jarlsberg (med lorgnett) og Maja Rustad. (Wilse, Oslo Bymuseum)

I losjen til høyre satt det utenlandske diplomati med imperiets utsending, Sir Arthur Herbert i spissen. Endelig var denne representative verden tvunget inn i den nasjonale rotunde. «En saadan Rigdom af prægtige Farver har man ikke forhen set ved nogen høitidelighed i Stortinget.» De folkevalgte fra bygd og by gjorde store øyne: «Specielt var den italienske Ministers hvide Uniform med store røde Broderier paa Bryst og Arme Gjenstand for manges Opmerksomhed.»⁴

Klokken 12 presis trådte keiser Wilhelms bror, prins Heinrich av Preussen inn i salen. Han ble etterfulgt av admiralene fra de gjestende engelske, danske og tyske krigsskip. Da prinsen hadde inntatt den reserverte losjen til venstre for tronstolene, reiste de folkevalgte seg fra sine plasser. Denne gesten var ikke et utslag av spontan høflighet, men av et demokratisk vedtak fattet bare en drøy time tidligere. Stortingsmennene reiste seg «i betragtning af den store taknemelighedsgjæld, hvori det norske folk staar til keiseren af Tyskland, hvem han ved denne leilighed repræsenterer».⁵

Prins Heinrich var den eneste utenlandske kongelige til stede i parlamentsbygningen. Ingen hadde bedt ham komme, men keiseren hadde bedt ham reise. På sin tilskuerplass utgjorde han en fattig verdenspolitisk motvekt til sin kusine, kong Edwards datter, som skulle innta selve podiet.

Klokken 12.05 lød trompetsignalet utenfra. Stortingspresident Berner erklærte møtet for lovlig satt. Det inntraff noen minutters stillhet før den kongelige prosesjon trådte inn i salen, anført av to politimenn. Opptoget var så omfattende at embetsmennene bare ytterst møysommelig klarte å manøvrere seg inn i den allerede overfylte stortingssalen.

Regjeringens ni gjenværende medlemmer tok plass foran representantenes benkerader. Ministeriets tiende medlem, Gunnar Knudsen, som hadde søkt avskjed under forfatningsdebatten, glimret med sitt fravær. Statsminister Christian Michelsen bar for første gang storkorset av St. Olavs orden. Det hadde vært Hans Majestets aller første embetshandling å tildele opprørslederen den høyeste kongelige utmerkelse.

Bak, mot vindusveggen, befant seg de to menn som hadde lokket prins Carl inn i Løvebakkens hule: tremenningene Fritz Wedel Jarlsberg og Fridtjof Nansen.

Litt nølende fant det nye kongeparet frem til tronstolene. «Kongen saa godt ud i sin Generalsuniform, noget for mig nyt,» noterte prins Carls gamle lærer fra sjøoffiserskolen, Henri Konow, «og i sit lysrøde Toilette gjorde Dronningen virkelig et majestætisk Indtryk.»⁶

Alfred Eriksen var ikke like uforbeholden: «Dronningen er en tynd liten skikkelse med et uttryksløst og ægte engelsk ansigt. Hun er svært lite pen og ser svakelig ut.» Om kongen opptrådte som admiral eller general, var Tromsø-representanten fullkomment likegyldig.

Stortingspresidenten sa noen innledende ord før statsministeren gikk frem og rakte kongen edsformularet. Med løftet arm strakte Hans Majestet Kong Haakon VII seg opp i sin fulle lengde og leste:

«Jeg lover og sværger at ville regjere Kongeriget Norge i Overensstemmelse med dets Konstitution og Love, saa sandt hjelpe mig Gud og hans hellige Ord!»

Alfred Eriksen rapporterte nordover: «Den samme ubehjælpelighet af forlegenhet var over ham hele tiden, og med øjnene stivt fæstet paa papiret læste han op eden og den lille tale han skulde holde. Men han optraadte ogsaa med en saadan fordringsløshet og beskedenhet at man uvilkaarlig fik til overs for ham som menneske. Det ser ut som han selv føler hvilken vanskelig stilling han er kommet i.»⁷

Eden inneholdt bare én setning. Den naglet ham ikke desto mindre både til grunnloven og til stentavlene, til fedrene på Eidsvoll og til Gud den allmektige. For monarken var eden en frihetsberøvelse og stortingsrotunden et fangehull.

Umiddelbart deretter skred det nye statsoverhodet til gjerningen og avholdt sitt første råd på Slottet. Her nedla regjeringen Michelsen ikke bare de embeter den hadde stått i siden kronprinsregent Gustafs utnevnelse i mars, den trådte også tilbake fra sin funksjon som kongelig stedfortreder. Dermed var det over med 7. junibeslutningens opplyste enevelde.

«Jeg anmoder Dem, Hr. Statsminister, og Deres Kolleger at vedblive som mit første Statsraad i en Tid, da jeg i særlig Grad trænger prøvede og ansete Mænds Bistand og Støtte.»⁸ Majestetens ønske ble ydmykt imøtekommet. Christian Michelsen gikk fra borde som statsoverhode, som regjeringssjef ble han stående.

Utenfor Slottet passerte folket forbi under faner og paraplyer. Lykkelig uvitende om grunnlov og edsforpliktelser, ble dynastiets yngste medlem båret ut på slottsbalkongen og løftet frem for sine undersåtter. «Den Jubel, som brød løs» var, ifølge Aftenposten, ubeskrivelig «da den yndige hvidtklædte Gut sad der oppe paa Kongens Arm og viftede med sit Flag».

«Den lille prins, som for faa dager siden hed Alexander, men nu heder Olav,» kommenterte Nordlys, «maa gjøres til et lite vidundermenneske.»⁹ Sosialistorganet var for lengst på det rene med hvem som ville bli republikkens vanskeligste motstander.

Dagen etter edsavleggelsen i Stortinget samlet byens befolkning seg i store skarer omkring den betydelig mer prangende teaterbygningen, der den lå praktfullt illuminert mellom nasjonalforsamling og kongeresidens. Vogn etter vogn kjørte frem med statsledelsens fremste representanter samt Kristianias nye yndlinger; det festlig dekorerte diplomatiske korps. «Og midt i al dette Liv hævede Ibsen og Bjørnsons Bronceskikkelser sig som trofaste Tempelvogtere for den nationale Kunst.»¹⁰

Allerede dagen etter ankomsten, den 25. november, hadde kongeparet latt en adjutant forhøre seg om Henrik Ibsens helsetilstand. Den gamle gigant var betydelig svekket siden han skrev sin dramatiske epilog «Når vi døde vågner». I den seneste tid hadde ryktet gått om at geniet var definitivt døende. Under festforestillingen den 28. november måtte han la seg representere i bronse. Bjørnstjerne og Karoline Bjørnson var derimot på orkesterplass, sammen med Edvard og Nina Grieg, under hver sin hvite manke. Mørke Eva Nansen satt ved siden av enda en hvit krone, historikeren Ernst Sars. Fridtjof Nansen hadde ikke orket mer nasjonalteater. (Han var ridd nordover mot Ringerike og Hønefoss. Deprimert over regnvær, kvinneproblemer og allmenn festivitas.)

Den egentlige scene var denne aftenen henlagt til kongelosjen, der de unge majesteter for første gang inntok sine plasser, i selskap med den allestedsnærværende fetter, prins Heinrich av Preussen.

Også kaptein Henri Konow var med i teateret. Prins Carls gamle venn og lærer var blitt boende på slottet som en slags improvisasjonens kabinettsekretær. Fornemmelsen av å delta i et skuespill hadde rammet ham allerede dagen etter ankomsten, da han sammen med dronningens tidligere hoffdame Tulle Carstensen og premierløytnant Kay Reinhard var blitt invitert til dansk frokost på Slottet. «Selskabet var i og for sig det samme,» noterte Konow i sine erindringer, som ved så mang en anledning i Bredgade i København, «men Omgivelserne var jo fremmede. Som vi sad der i den store Sal i de højrøde, forgyldte Lænestole havde vi alle, tiltrods for den virkelig hyggelige Stemning, der herskede, ligesom Følelsen af, at vi sad paa Scenen i et Teater.»¹¹ Både dansker og nordmenn ble vitne til de mest forbløffende sceneveksler. Manuskripter, titler, navn, uniformer og allehånde tablåer var blitt skiftet med frapperende hurtighet.

Det nasjonale tempel. Feiringen av kongeinntoget ble avsluttet med festforestillingen i teateret den 28. november 1905. Bjørnson inntok rampelyset, Ibsen sto æresvakt i mørket. (JWC)

Etter kongesang, festmarsj og leverop gikk teppet opp for aftenens dekorasjon: Akershus slottsfestning. «Man saa de karakteristiske Linjer af dette vort ærværdige historiske Minde i et høstlig Halvlys, som var overordentlig vakkert.»¹² Salen ble ytterligere henført av Theodor Casparis nyskrevne prolog, før det gallakledde publikum ble geleidet enda lenger tilbake i nasjonalromantikkens tidsmaskin til norrønafolkets imperialistiske glansperiode.

Sigurd Jorsalfar var og ble teaterets paradenummer. Prins Carl hadde sett stykket om den kongelige korsfarer under et flåtebesøk i Kristiania fem år tidligere.

Norrønafolket, det vil fare,
det vil føre kraft til andre;
kampens glavind kaster gjænglans,
æren øker folkets arbejd.

I pausen ble stykkets opphavsmenn kalt opp til kongelosjen. Her fant det første møtet sted mellom Haakon VII og Bjørnstjerne Bjørnson. I samtalen mellom den bredbente dikteren, den ørlille komponisten og den langstrakte Majesteten, kom sistnevnte til å bruke det danske ordet «majet». Da slo Bjørnson ham på skulderen og sa: «Sig Meget, unge Mand, – saa vil meget blive godt.»¹³

Han hadde skiftet navn, nasjonalitet og profesjon. Nå gjensto bare tanker, ord og gjerning.

2

Blant fremmede

Det ble arrangert kinematografisk festforestilling på Amalienborg 8. desember 1905. Den varte bare noen få minutter, men fremsyningen var «ualmindelig vellykked, ikke nær så rystende som ellers».¹⁴ Foran lerretet i slottets spisesal satt oldingkongen Christian IX, enkekeiserinne Maria Fjodorovna av Russland, hertugparet av Cumberland (alias den imaginære konge og dronning av Hannover) og Danmarks kronprinsesse Louise. Gjennom mørket flimret Carl og Mauds avreise fra København den 23. november. Han i admiralsuniform, hun med muffe og fjær i hatten, klar himmel. Og så: Kristiania to dager senere, ankomsten, snøværet, Carl med flosshatt ned landgangen «med Maud og Baby til Pavillionene, fulgt af Ministeriet». Kutt. Ingen lyd, unntatt knitringen og suset fra fremviseren. Ingen farger. I enhver forstand uvirkelig.

Åtte dager tidligere var Henri Konow kommet tilbake fra denne forunderlige sort-hvitt-verdenen. Han hadde straks meldt seg på Amalienborg. «Alle beskrivelser fra Christiania maa nydes,» skrev kronprinsesse Louise til sin mann, kronprins Frederik som hadde reist sydover for å rekreere etter høstens strabaser. Kronprinsessen «frydede» seg over å høre kaptein Konows øyenvitneberetninger om folkets hyllest, «men feldede ogsaa et par Taarer» over avskjeden da de danske skipene forlot Kristiania. «Redsomt Øjeblik for kjære Carl at staae tilbage mellem Fremmede.»

To dager senere avla Tulle Carstensen rapport. Charles’ venninne og Mauds tidligere hoffdame var blitt rent mager av «lutter begeistring». Hun ga til beste henrivende skildringer om hvordan «Folk gik ud om Aftnene blot for at paa Afstand skimte de tænte Lys paa Slottet og sagde vi har dem, der sidde de eller der er de og saa gik de videre.»¹⁵ Slik var norrønafolket, en takknemlig skare av rørende undersåtter.

«Jeg må skrive fordi jeg tenker så mye på deg og all den godhet du viste meg og som jeg aldri i hele mitt liv skal glemme. Hvordan du hjalp meg og ga meg gode råd som om jeg skulle vært ditt eget barn,» skrev Maud til Maria Fjodorovna etter et par uker i den nye hovedstaden. Av alle slektningene i København var det tante Minny hun savnet mest.

Enkekeiserinnen som en gang hadde erobret russernes hjerter, hadde forklart niesen at heretter gjaldt det å tenke mer på andre enn på seg selv. «Jeg har gjort det og lyktes veldig bra. Jeg snakket med nesten alle som var til stede ved hvert middagsselskap også ved deputasjonene og på ball.» Den barrieren var hun aldri kommet over i Danmark; å snakke med mennesker hun ikke kjente. «Jeg er veldig stolt siden alle synes jeg taler norsk med slik en bra aksent.» I motsetning til danskene, uttalte nordmennene navnet hennes «nydelig akkurat slik det skulle være!»¹⁶

Sveriges sendemann i Kristiania, Ernst Günther, fikk et litt annet inntrykk av dronningen etter sitt første foretrede. «Hon hade ett regelbundet fint, vackert, men kanske litet uttryckslöst ansikte, var liten til växten och hade en midja, vars like i smalhet jag aldrig varken förr eller senare sett.» Aksenten var uproblematisk: «Hennes Majestät sagde icke ett ord.»¹⁷

Kongeparet hadde ikke vært mange dagene i landet før Christian Michelsen fikk sine første republikanske anfektelser. Han syntes allerede gigantomanien grep om seg på Slottet og tok saken opp med Nansen. «Michelsen vilde høre min mening om jeg ikke syntes han burde tale til kongen om dette og si ham at han fik nu vælge mellem ham eller at gjøre det paa sin egen maner. Men vilde han gå ivei med at ordne dette anderledes end det hadde været forutsætningen kunde ikke regjeringen ta ansvaret for det.»¹⁸ Slottet var gått til ansettelse av egen ekspedisjonssjef. Hva i all verden hadde monarken å ekspedere?

Nansen var enig; «best straks at ta tyren ved hornene, før det blev for sent.» Tyren var først og fremst hoffsjef Fritz Rustad. Men det var kongen som måtte bære ansvaret.

Christian Michelsen hadde allerede diskutert situasjonen med Fritz Wedel Jarlsberg under en spasertur i byen. Baron Wedel fant statsministeren «rasende» over kongen som ville være «herre i sit eget hus». «Jeg har sat ham på tronen,» skulle statsministeren ha sagt, «og kan sende ham hjem igjen.»¹⁹

Wedel sto selv i ferd med å bli returnert til København. Statsministeren likte ikke å ha pompøse «adelsmenn» spradende omkring i Kristiania. Derfor skulle stjernediplomaten og hans frue, den temporære overhoffmesterinne, ut av landet allerede før jul. Tilbakesendelsen var heller ikke kongeparet imot. «De uroer og forvirrer oss, så på mange måter er det bra at de drar!» skrev Maud ved avskjeden.²⁰

Fordypet i sakspapirer. Den forhenværende sjøoffiser orienterer seg i nye arbeidsoppgaver. Haakon VII fotografert på Slottet i 1906. (PA)

Etter å ha snakket med de to som, hver på sin måte, hadde geleidet prins Carl til Kristiania, tok Christian Michelsen en telefon til Slottet.

Den 54 år gamle Fritz Rustad, hvis far hadde vært slottsforvalter og mor var født Løvenskiold, hadde vært Oscar II’s siste hoffsjef. Han ble oppfordret av baron Wedel Jarlsberg til å beholde stillingen, også under det nye dynastiet. Det var intet stort utvalg av nordmenn som behersket kongeverdighetens seremonielle kunstgrep.

Rustad hadde mistet sine bernadottesympatier og hadde ikke vært vanskelig å overtale til å bli på Slottet. Den tid var forbi, skulle Michelsen forklare ham, da hoffsjefen sto i «lakeitjeneste hos den personlige konge».²¹

Full av pågangsmot hadde Fritz Rustad satt i gang arbeidet med å etablere et nytt hoff på nasjonal grunn. Det var nettopp denne iver i hofftjenesten statsministeren mislikte. Christian Michelsen var berømmet for sin «Overlegenhed ligeoverfor Former». Statsministeren kunne «om Formiddagen udføre en stor Daad og saa bestige en Sporvogn og kjøre hjem med os andre,» skrev Aftenposten i en panegyrisk artikkel. «Men denne Sporvogn blev hans Triumfvogn.»²² Måtte Norge få et kongehus med de samme skinnegående, demokratiske idealer. Hoff var noe pompøst og bakstrebersk – noe svenskene holdt seg med.

Champagnedråpen som utløste den latente republikaneren i bergenserens indre var en «kammerherre» ved navn Jacob Roll Knagenhjelm. Høyst egenmektig hadde hoffsjef Rustad gått til ansettelse av denne forhenværende sekretær fra Oscar II’s dager som ekspedisjonssjef ved det kongelige hoff.

Tyren lot seg heldigvis temme. Da Christian Michelsen tok bladet fra munnen, forløp møtet på Slottet «i alt venskap». Kongen forsto hva statsministeren mente. Hoffsjef Rustad dristet seg riktignok til å spørre om det var meningen at statsministeren ville ha seg forelagt listen over for eksempel hoffdamer? «Jo, det var meningen.»²³ Michelsen forbeholdt seg absolutt veto i den kongelige personalpolitikk. Dermed var den første forfatningskrisen overstått.

I sitt andre brev til den russiske enkekeiserinnen hadde Maud påpekt at «noen av ministrene er veldig nærtagende og har de merkeligste forestillinger.» Det var hovedsakelig Charles’ problem, skjønt det var hun som etterlyste midler til å utbedre Slottet og stallene, «hvis de bare ville gi oss nok penger!!»

Norske politikere var en forunderlig rase: «De har forskrekkelig demokratiske ideer! Men alle er forferdelig snille mot oss, og vi kommer så godt ut av det med alle.» Maud mente dessuten at selv de «strikteste radikalere» hadde endret standpunkt etter nærmere bekjentskap. «Forleden kveld på ballet ønsket faktisk gamle Konow, en særlig fryktet republikaner, å bli presentert spesielt for meg, vi hadde en lang samtale, som alle fulgte med på, vi kom storartet ut av det.»²⁴

Wollert Konow fra Hedmark hadde private grunner til å søke kontakt med kongeparet; han var fetter av københavneren Henri Konow. Men heller ikke hans politisk allierte Johan Castberg, ble avskrekket. Lederen for Venstres radikale fløy ble presentert for kongen under statsministerens supé for Stortingets medlemmer. «Han gjør et meget ligefremt og jevnt indtryk,» noterte Castberg, «i sin samtale elskværdig og høflig, nesten generet.» Fra første stund hadde kong Haakon satt seg fore å komme republikanerne i møte. Han var ikke så lite begeistret for Stortingets opposisjon, etter at den hadde underkastet seg folkeavstemningen og valgt ham enstemmig. «Ja, vi bøiet os for folkets vilje,» uttalte Castberg, før han tilføyde en kompliment for at majesteten på sin side hadde forlangt folkeavstemning. «Jeg takker for den udtalelse,» svarte kongen.

Samtalen «vakte en del opmærksomhet».²⁵ Den bekreftet den uformelle allianse som var inngått mellom kongehuset og dets prinsipielle motstandere, utløst av kongens tilslutning til republikanernes krav om folkeavstemning og republikanernes svar: det enstemmige kongevalg.

«Jeg savner dem fryktelig her,» skrev Mauds tante Minny fra København til sin søster i England. Den russiske enkekeiserinnen fulgte intenst med på niesen og nevøens etablering i Norge. «Med Guds Hjelp vil Alt gaae godt og de maa nu gjøre Alt for at holde paa Alles Hjerter.»²⁶

Ingen visste bedre enn Minny, der hun på tampen av revolusjonsåret 1905 satt som skipbrudden russer på Amalienborg, at folkets kjærlighet kunne være forgjengelig. Nær 40 år var gått siden hun ble hyllet som tronfølgerens brud i St. Petersburg, i «det deilige Land & Folk som var saa trofast! »²⁷

I oktober hadde Minnys eldste sønn, tsar Nikolai II, sett seg presset til å utstede et manifest som skulle avvikle eneveldet og sikre folket borgerlige rettigheter. Men landet falt ikke til ro. I mangel av bedre ideer satte regimet inn angrep mot den jødiske befolkningen i en rekke byer. Heller ikke det hadde noen beroligende effekt. Streikene grep om seg, organisert av revolusjonære sovjeter. Eksilideologen, Vladimir Iljitsj Lenin, holdt sitt diskrete inntog i St. Petersburg i samme måned som Haakon VII lot seg hylle i Kristiania. Et par dager senere brøt det ut mytteri på panserskipet Potemkin.

I danske aviser kunne man blant redselsbeskrivelsene fra Moskva lese om hvordan deres egen konsul juledagsmorgen måtte stikke segl og stempel i lommen før han med resten av konsulatets besetning fant tilflukt for kuleregnet i et keiserlig hospital.²⁸

I London var dronning Alexandra forbløffet over at hun overhodet mottok livstegn fra revolusjonens territorium: «Tenk at kjære Nicky og Alicky, på tross av alt, sendte oss julepresanger med en kurér – jeg fikk også et julekort fra stakkars kjære Ella i Moskva.»²⁹ Både tsarinaen, Alexandra (Alicky) og søsteren Elisabeth (Ella) var halvt engelske prinsesser. Ellas mann, storfyrst Sergei, var falt som revolusjonens offer allerede i februar, mens Alicky levde i evig angst for hvilken skjebne som kunne ramme hennes egen Nicky. Telegraf- og jernbaneforbindelser var brutt sammen, men så lenge julens Fabergé-nips var kommet frem til Sandringham, fantes det fortsatt håp om at normale tilstander kunne gjenopprettes i det enorme keiserriket.

«Jeg også synes så fryktelig synd på stakkars kjære Nicky,» skrev Maud fra Kristiania.³⁰

I god tid før jul kom det egentlige flyttelasset fra København. «Møblene våre er kommet i 8 digre lass, jeg blir rent skamfull når jeg ser de stakkars små ponniene dra de enormt tunge vognene opp den bratte bakken.»³¹ Dronning Mauds mest presserende utfordring var innredningen av det nye hjemmet øverst i Karl Johans gate. Familien var flyttet inn i sydfløyen (med utsikt over fjorden) hvor gamle kong Oscar også hadde husert. Det meste av hva bernadottene hadde etterlatt lå fjernt fra hennes egne stilidealer. Verst var det i stallene: «Ingen later til å forstå noe som helst om hester.»³²

Julaften ble feiret i stillhet. Det ble holdt fest for hoff og tjenerskap, i alt 40 stykker med juletre i ballsalen. Privat pyntet familien sin egen gran. Maud forsøkte å skape jul etter beste Sandringham-mønster.

Første juledag hadde moren innfridd det største av alle ønsker: «tre små barn kom for å leke med Baby, for det virker så trist at han er det eneste barnet i dette store palasset og til jul burde det alltid være masse barn sammen, men dessverre! Jeg kunne ikke produsere flere, så en må forsøke å finne andre!!»³³

«De kan tro, det har været mig en alvorlig sag at gaa til dette store ansvar,» hadde kong Haakon sagt ganske oppriktig under samtalen med republikaneren Castberg, «det er ikke saadan uden videre at springe op i.»³⁴ Første juledag utdypet han situasjonen i et brev til den danske skipslegen Folmer Bentzen. De to hadde tilbragt forrige jul på langtokt i Middelhavet. «Naar jeg tænker tilbage paa vor Jul ifjor hvor vi jo var messekammerater og jeg gik og var Næstkommanderende saa kan jeg ikke lade være at drage Sammenligninger. Ganske vist var jeg den Gang hjemme fra skildt fra Kone og Barn, men omgivet af Mennesker jeg havde Følelsen af satte Pris paa at se mig i Deres midte, denne Gang har jeg Kone og Barn, men saa sidder jeg her paa en ansvarsfuld Post, som jeg ikke kommer fra igjen saa at, skal jeg sige min oprigtige mening saa var jeg hellere Næstkommanderende for det holder jo op en gang.»

Alenebarnet. Kronprins Olav, alias prins Alexander fotografert av Wilse få uker etter navneskiftet. Toåringen er iført persianerpelsen fra kongeinntoget. Ennå ligger det ikke snø i Slottsparken. (KSO)

Den nyinnflyttede kongen var i ferd med å få kalde føtter: «men jeg maa nu ikke klage paa venlig Modtagelse for endnu lader det til at man sætter Pris paa os, men naar det begynder at gaa lidt skjævt i Politiken saa skal vi se hvorledes det gaar.»³⁵