Debbie Macomber

8

Safir

En ny begynnelse i Blossom Street

Debbie Macomber

8

Safir

En ny begynnelse i Blossom Street

Kjære venner,

Jeg lærte for lenge siden en veldig nyttig lekse som forfatter, og det var viktigheten av å lytte til leserne mine. En ting jeg hele tiden hører fra dere, er: «Vær så snill, skriv flere Blossom Street-bøker.» Så her, mine venner, kommer det nyeste tilskuddet i serien. Dere får stifte bekjentskap med en del nye skikkelser, og dere får også møte igjen personer dere kjenner fra før. Lydia fra En god tråd og datteren hennes, Casey, står selvfølgelig sentralt i historien, sammen med noen få andre.

Dere får også møte Libby Morgan. Hun er i ferd med å gjøre seg kjent med strikkekunsten igjen, etter i lang tid å ha vært borte fra den på grunn av en usedvanlig krevende jobb i et advokatfirma. Wayne og jeg vet veldig godt hva det vil si å gå uten jobb i lengre tid. Det året da datteren vår, Jenny Adele, ble født, var Wayne, som tidligere hadde jobbet som bygningselektriker, arbeidsledig i nesten ni måneder. Han brukte imidlertid tiden godt og tok kurser ved det offentlige colleget, mens jeg tok meg av eldstedatteren vår og fant hundre forskjellige måter å få den usle arbeidsledighetstrygden til å strekke til. Wayne var faktisk i Alaska og lette etter jobb i oljebransjen der i starten av 1980-årene, da jeg fikk utgitt den første boken min. Så det ligger en mengde personlige erfaringer bak denne historien. De fleste av oss har vært gjennom lignende situasjoner på et eller annet tidspunkt i livet. Det er ingen ønskesituasjon, men man kan lære mye av det. Jeg håper dere vil like å bli kjent med Libby og få følge henne inn i den verdenen som manifesterer seg for henne idet øynene hennes blir åpnet og hun får oppleve betydningen av vennskap … og kjærlighet.

Jeg tar som alltid mer enn gjerne imot kommentarer og brev fra dere. Dere kan kontakte meg på forskjellige måter. Gammeldags sneglepost fungerer fremdeles. Skriv til meg på følgende adresse: P.O. Box 1458, Port Orchard, WA 98366 eller via gjestesiden på nettsiden min DebbieMacomber.com. Jeg er også på Facebook og har min egen telefonapp. Jeg kan koble meg til så å si overalt hvor det finnes tilkoblingsmuligheter.

Len dere tilbake nå, bla om i boken og hygg dere med lesingen.

Mine varmeste hilsener

Debbie Macomber

Til Theresa Park

Takk for at du har åpnet dører

og utvidet min horisont

Kapittel 1

Det var i ferd med å skje. Endelig. Det var ingen tvil.

Libby Morgan visste det i samme øyeblikk som advokatassistenten hennes ga beskjed om at Hershel ønsket å snakke med henne på kontoret sitt. Ok, det hadde gått visse rykter på kontoret om permitteringer og førtidspensjonering, men ryktene bekreftet bare det hun var skråsikker på at Hershel nå ville fortelle henne. Hun hadde ventet på dette spesielle øyeblikket i seks veldig lange år.

Libby hadde alltid lurt på hvordan hun ville reagere når hun endelig fikk nyheten. Hun ønsket at hun kunne holde på den deilige følelsen av forventning så lenge som mulig. Når hun tenkte etter, hadde hun antagelig intuitivt visst at noe kom til å skje i dag, for hun hadde tatt på seg den fineste smalstripete drakten med det tettsittende skjørtet, i stedet for bukser, som hun ellers pleide å gå i på jobben. Og heldigvis hadde hun vært hos frisøren så sent som dagen før. Hun burde ha klippet håret for lenge siden, og når hun nå så hvor pent det var blitt, visste hun med seg selv at det var verdt hver eneste en av de hundre dollarene Jacques hadde tatt seg betalt for klippen. En pen hårklipp utrettet mirakler for utseendet hennes. Hun hadde mørkt brunt hår, klippet i en innsvingt bobfrisyre med midtskill, slik at håret rammet inn ansiktet og krøllet seg innover ved kjeven. Jacques hadde mer enn én gang sagt til henne at hun var heldig som hadde så tykt hår. Hun hadde ikke vært helt enig da han hadde insistert på at hun måtte få øyenbrynene nappet også. Men han hadde hatt rett. Hun så virkelig bra ut nå. Velstelt. Profesjonell. Hun lovet seg selv ikke å vente så lenge før hun gikk og klippet seg neste gang.

Libby hadde aldri betraktet seg selv som noen stor skjønnhet. Hun var altfor realistisk og fornuftig til å innbille seg noe sånt, altfor klar over sine fysiske mangler. Hun kunne i beste fall kalles pen, det hadde i hvert fall eksmannen hennes, Joe, sagt. Hun var vel nokså middels hva utseendet angikk, tenkte hun. Middels høy, middels slank, med brunt hår, brune øyne, ganske ordinært ansikt, ingenting spesielt der heller. Men innvendig var hun en dynamo. Engasjert, arbeidsvillig, målbevisst. Perfekt partnermateriale.

Hun tok med den gule notisblokken sin og satte kurs for det luksuriøse kontoret til firmaets ledende partner. På overflaten virket hun rolig og fattet, men innvendig var hun åndeløs av spenning og forventning.

Endelig. Endelig skulle hun få uttelling for alle de vanskelige valgene hun hadde tatt og alt hun hadde ofret.

Libby var i sitt sjette år av en åtteårig assistentkarriere som til syvende og sist skulle føre frem til partnerskap i firmaet. Og nå var hun forhåpentligvis i ferd med å nå målet hun hadde satt seg fra det øyeblikket hun ble ansatt som medarbeider på Investerings- og eiendomsavdelingen i Burkhart, Smith & Crandall, et av Seattles mest velrenommerte advokatfirmaer, med klienter i de øvre samfunnssjiktene. Hun var i ferd med å oppnå partnerstatus enda tidligere enn hun hadde regnet med.

Hun ønsket ikke å virke altfor selvsikker, slett ikke, men det sa seg selv at ingen fortjente dette mer enn henne. Hun hadde arbeidet hardere, lenger og mer effektivt enn noen av de andre advokatene i firmaet. Hun hadde demonstrert til fulle sin ekspertise under det komplekse eiendomsplanleggingsprosjektet for Martha Reed, og dette hadde ikke gått upåaktet hen. Hun hadde lagt ned en mengde arbeidstimer i dette arbeidet, timer firmaet hadde fått godt betalt for, og den eldre kvinnen var etter hvert begynt å like henne ganske godt. To av partnerne i firmaet hadde de siste månedene vært innom kontoret hennes og rost henne for innsatsen.

Libby syntes nesten hun så moren kikke ned på henne fra himmelen, smilende og stolt. Molly Jo Morgan hadde dødd av brystkreft da Libby var bare tretten år gammel. Før hun døde, hadde hun tatt Libby i hånden og sagt til henne at hun måtte arbeide hardt og at hun aldri måtte være redd for å jobbe for målene sine. Hun hadde rådet henne til å legge listen høyt og hadde gjort henne oppmerksom på at hun måtte regne med både vanskelige valg og ofre på veien mot målet.

Den siste sommeren moren levde var kursen blitt staket ut for Libby. Moren kom selvfølgelig ikke til å få være der og oppleve alt hun oppnådde i livet sitt, men Libby ønsket likevel intenst å få gjøre henne stolt. Og i dag ville hun garantert vært sprekkeferdig av stolthet.

Libby hadde allerede det første året på high school bestemt seg for å bli advokat. Hun hadde vært leder for skolens debattforum og hadde vært kjent for å være en dyktig debattant. Hun var i stand til å se begge sider av en sak, og hun hadde alltid gode argumenter. Det hadde imidlertid ikke vært helt enkelt å nå målet hun hadde satt seg. Stipendene hun hadde fått hadde selvsagt hjulpet, men det hadde likevel vært knapt med penger. Det kostet å studere, så for å spe på budsjettet, hadde hun i hele collegetiden arbeidet som servitør, en jobb som hadde skaffet henne en del gode venner. Siden, da hun begynte på jusstudiet, hadde hun klart å få seg jobb som advokatassistent i Seattle-området.

Karrieren hadde tatt en liten omvei da hun giftet seg med Joe Wilson. Joe arbeidet som hurtigmatkokk, og de hadde truffet hverandre på spisestedet der hun hadde vært servitør mens hun gikk på college. Da hun flyttet fra Spokane til Seattle-området, var han blitt med, og han hadde raskt funnet seg en ny jobb på et spisested der. Han var verdens hyggeligste fyr, men ekteskapet deres hadde vel egentlig vært dømt helt fra første stund. Joe hadde vært tilfreds med å bli der han var resten av livet, mens Libby alltid hadde vært full av ambisjoner og drømmer om å komme seg opp og frem. Problemene hadde startet da han ville at hun skulle sette karrieren på vent en tid, slik at de kunne komme i gang med å stifte familie. Han hadde ønsket seg barn, og det hadde Libby gjort også, men hun hadde ikke kunnet ta sjansen på å bli skjøvet over på «mammasporet» i firmaet. Hun hadde bedt ham om å være tålmodig et par år til. Det ville jo egentlig ikke vært lange tiden å vente. Når hun først var etablert i firmaet, ville det ikke bety så mye. Men Joe hadde vært utålmodig. Han hadde vært redd for at når de to årene var ute, ville hun utsette det et år til, og så kanskje enda et. Hun hadde ikke klart å overbevise ham om noe annet, uansett hva hun sa.

Hershel så opp da hun kom inn på kontoret hans. Han smilte ikke, men det var ikke uvanlig heller.

«Sett deg, Libby,» sa han og nikket mot stolen som sto foran skrivebordet.

En dag skulle hun også ha et sånt kontor som dette, tenkte Libby, et rom fylt av en litt gammeldags sjarm, behagelige skinnstoler, skinnende blankpolerte bokhyller av tre og en stor globus. På skjenken bak skrivebordet sto det innrammede fotografier av Hershels kone og barn. Og et av ham selv, om bord i seilbåten sin. Det fikk alltid et lite støt til å gå av i henne når hun så på det. Han var avbildet med ansiktet vendt mot fotografen og med vinden i håret mens båten skar seg gjennom stillehavsbølgene en krystallklar dag, med himmel blå som vannet i Karibien. Båten krenget skarpt over mot siden, og rekken var så nær vannflaten at hun nesten holdt pusten når hun så på bildet, av frykt for at den skulle gå rundt.

Fotografiet inspirerte henne, for det beviste at når hun selv en dag ble utnevnt til partner i firmaet, ville hun også ha tid til å ta seg ferie og nyte livet langt borte fra kontoret. Men for å komme dit, måtte hun konsentrere seg helt og fullt om arbeidet og klientene.

Hun satte seg i stolen foran skrivebordet, la bena over kors og slappet av. Hun visste hva Hershel ville snakke med henne om. Det hun derimot ikke ventet, var bekymringen hun så i ansiktet hans. Nåvel, tenkte hun, det kunne akkurat ligne ham å ta en omvei for å komme frem til det han skulle si.

«Jeg fattet en spesiell interesse for deg helt fra det øyeblikket du startet her hos oss,» begynte han mens han la kulepennen sin ned på skrivebordet og plasserte den slik at den lå i helt riktig vinkel, rett frem.

«Ja, jeg vet det, og jeg er veldig takknemlig for det.» Libby lente seg tilbake mot ryggen i den behagelige stolen. «Det har vært seks fantastiske år. Jeg har arbeidet hardt og føler at jeg har gjort en brukbar innsats for firmaet.»

«Du har gjort en førsteklasses jobb.»

Libby var fristet til å minne ham på alle pengene hun hadde tjent for firmaet også, men hun valgte ikke å si noe om det.

«Du er usedvanlig arbeidsvillig og en meget dyktig advokat.»

Libby lot rosen synke og brukte et øyeblikk til riktig å nyte den. Hershel var ellers ikke kjent for å være for raus med ros. «Tusen takk.» Hun rettet ryggen og forberedte seg på det som nå ville komme. Først ville han smile, tenkte hun, og så ville han si at etter å ha diskutert saken med de andre partnere, hadde de bestemt seg for å …

Hun ble avbrutt i tankerekken da han begynte å snakke igjen. «Du er sikkert klar over at de siste seks månedene har vært en stor utfordring for firmaet.» Han møtte blikket hennes og trakk de tykke brynene sammen, og øynene fikk et uttrykk av bekymring og beklagelse. «Vi har opplevd en markant nedgang i inntektene våre etter at resesjonen begynte.»

Libby kjente plutselig en nervøs prikking i nakken. Denne samtalen hadde tatt en helt annen retning enn hun hadde ventet.

«Jeg har i hvert fall gjort mitt til å holde inntjeningen oppe.» Hun følte seg forpliktet til å minne ham på dette. Hun hadde lagt ned flere inntektsbringende arbeidstimer enn noen av de andre ansatte, og i hvert fall flere enn Ben Holmes, tenkte hun, men hun sa ikke det høyt. Ben gikk fra kontoret presis klokken seks hver kveld, aldri ett minutt senere.

Hershel tok opp pennen han hadde plassert så omhyggelig på bordet foran seg like før og holdt den mellom håndflatene. «Du har gjort en beundringsverdig innsats disse siste månedene, og det er en av grunnene til at det har vært så vanskelig å ta denne beslutningen.»

«Beslutning?» Den opprømte forventningen som hadde fylt henne like før vek plass for en nagende uro.

«Problemet er at du ikke har klart å skaffe firmaet nye store klienter,» fortsatte han.

Å møte potensielle klienter var nesten umulig med de lange arbeidsdagene hun hadde. Hun hadde prøvd å delta i sosiale sammenkomster, men var ikke så flink til å småprate på den riktige måten, slik som de andre i firmaet var. Hun fant det vanskelig og litt pinlig å blande seg inn i andres samtale eller å starte samtaler selv. Hun hadde lite og ingenting å snakke om utenom jobb, så hun følte seg ofte utilpass og malplassert, ja, noen ganger direkte dum, i sånne situasjoner. Hun hadde imidlertid ikke alltid vært så sjenert og nølende.

«Hershel,» sa hun og satte ord på mistanken og frykten sin, «hva er det du prøver å fortelle meg? Du har ikke tenkt å avskjedige meg, vel?» Hun avsluttet spørsmålet med en kort, vantro latter.

Han slapp pusten langsomt og nikket. «Jeg kan ikke få sagt hvor vondt dette gjør meg, Libby. Du er for øvrig ikke den eneste vi må avskjedige. Vi må skjære ned staben vår med hele fem personer. Det har, som du sikkert skjønner, vært en veldig vanskelig beslutning å ta.»

Libbys første tanke var assistenten hennes. «Sarah?»

«Hun vil få en annen jobb.»

Libbys hjerte satte ned farten igjen.

«Vi kommer naturligvis til å tilby deg et sjenerøst sluttvederlag.» Han la frem detaljene i sluttpakken de ville gi henne, men hun hørte knapt hva han sa lenger. Hun satt der fullstendig omtåket og ør, ute av stand til å tro at dette virkelig skjedde. Folk hun jobbet sammen med, folk hun kjente, kom til å miste jobbene sine. Hun kom til å miste jobben sin. Hvorfor hadde hun ikke skjønt at dette var under oppseiling? Hadde hun virkelig så liten kontakt med virkeligheten at hun ikke hadde fått det med seg? Det var en tanke hun ikke likte å tenke.

«Og jeg har også et lite råd å gi deg, Libby, hvis det er greit for deg?»

Sjokket hadde ennå ikke lagt seg. Hun var tørr i strupen fremdeles, og derfor svarte hun ikke. Hun stirret bare lamslått og vantro på ham, rystet helt inn i sjelen.

«Du må ikke tro at dette er verdens ende. Det betyr faktisk en ny start for deg. En av grunnene til at jeg har hatt en helt spesiell interesse for deg helt fra starten, er at du er slik som jeg var selv for mange år siden. Jeg hadde også denne konstante trangen til å vise verden hva jeg var god for. Jeg hadde ett eneste mål som overskygget alt annet, og det var å bli partner i firmaet en dag. Det har du også, ikke sant? Jeg satte absolutt alt annet til side for å nå målet mitt. Jeg gikk fullstendig glipp av mine barns oppvekst, og da de begynte på high school, var de som fremmede mennesker for meg. Heldigvis har jeg i ettertid klart å gjøre opp for den tapte tiden med dem. Det jeg prøver å fortelle deg, er at jeg ofret altfor mye, og når jeg ser på deg, ser jeg at du gjør de samme feilene som jeg gjorde.»

Libby prøvde å fokusere, men én tanke surret rundt i hodet og overskygget alt annet: hun var arbeidsledig. Hun blunket et par ganger og prøvde å fordøye det som skjedde, men klarte det ikke. Den tunge, vonde følelsen i brystet ble bare enda sterkere.

«Jeg håper,» fortsatte Hershel, «at du vil ta deg tid til å finne balanse i livet ditt. Og at du vil begynne nå.»

«Unnskyld?» Hun så opp og blunket. Nummenheten som hadde overfalt henne var begynt å gå over, og det eneste hun klarte å tenke på nå, var at hun hadde ofret alt for dette firmaet. Hun hadde ofret ekteskapet sitt, ja, hele livet sitt. Og nå hadde de bestemt seg for å gi henne sparken.

«Jeg vil at du skal nyte livet,» fortsatte Hershel. «At du skal skape deg et virkelig liv, med venner og interesser, utenfor kontoret. Det ligger en hel verden der ute, klar til å bli utforsket.»

Libby satt fremdeles der og bare så på ham. Forsto han ingenting? Hun hadde et liv, og det livet hadde hun her, på dette kontret. Hun elsket jobben sin, og nå ble den tatt fra henne.

«Hvem skal overta Martha Reeds prosjekt, da?» spurte hun. Dette måtte bare være en eneste stor misforståelse, alt sammen. Martha Reed var en av de aller viktigste klientene deres, og hun likte jo så godt å samarbeide med Libby.

«Nå hører du visst ikke etter lenger, Libby. Beslutningen er tatt allerede. Firmaet tilbyr deg et meget sjenerøst sluttvederlag.»

«Sjenerøst,» gjentok hun og lo hardt. Sinnet flammet plutselig opp i henne, og hun reiste seg fort. Notatblokken ramlet ned på gulvet, men hun merket det ikke. Hun knyttet hendene hardt. «Det er en ytterst uverdig beslutning du har tatt, Hershel. Jeg trodde du støttet meg …» Hun kjente rødmen krype oppover nakken og bre seg over ansiktet, og lukket munnen fort. Det nyttet ikke å argumentere. Beslutningen var, som han hadde sagt, allerede tatt, men han skulle få vite at hun ikke var den som lot seg knekke uten kamp. Hun dyttet pekefingeren mot bordplaten foran ham, så hardt på ham og sa: «Jeg skal ha en ny jobb før denne dagen er over, det håper jeg du vet.»

«Jeg håper for din skyld at det ikke skjer, men det får bli som det vil.»

«Dette kommer du til å angre på, Hershel. Jeg har gitt deg og dette firmaet absolutt alt.» Hun snudde på hælen og stormet ut av kontoret hans uten et ord mer.

Hun skrittet gjennom gangen mot sitt eget lille kontor med hamrende hjerte. Sarah så henne komme og reiste seg og så på henne med store, spente øyne.

«Vel?» sa hun spørrende.

«Jeg … jeg har fått sparken.»

Sarah stirret på henne med åpen munn. «Tuller du?»

En sikkerhetsvakt dukket opp og stilte seg like utenfor døren hennes og så på mens hun pakket sammen tingene sine. Hun åpnet den øverste skrivebordsskuffen med et rykk og tok opp tingene som lå der og slengte dem på skrivebordet. «Ser det ut som om jeg tuller?» spurte hun.

Sarah virket like lamslått som Libby selv hadde vært like før. «Men hvorfor?» spurte hun forvirret.

«Spør Hershel.» Libby presset leppene sammen og anstrengte seg til det ytterste for å tøyle sinnet.

«Men … men hva med meg da?» Sarah sank tungt ned på en stol, som om knærne plutselig ikke klarte å holde henne oppe lenger.

«Det trenger du ikke å bekymre deg om. Jeg har allerede spurt. Du kommer til å få en annen stilling.»

«Dette har jeg virkelig problemer med å tro.»

«Du?» fikk Libby frem, med halvkvalt stemme. Hun begynte å lempe tingene sine ned i en tøybag hun hadde liggende.

«Hva har du tenkt å gjøre?»

«Gjøre?» gjentok Libby, som om svaret sa seg selv. «Finne meg en ny jobb, selvfølgelig. Hva annet kan jeg gjøre? Jeg skal skaffe meg en ny jobb allerede før jeg er ute av denne bygningen. Det sa jeg til Hershel også, og jeg mente det. Jeff Goldstein har prøvd å få meg til å begynne hos ham i årevis.» Det var faktisk sant. Jeff hadde kontaktet henne minst to, kanskje tre ganger etter at hun begynte hos Burkhart, Smith & Crandall og spurt om hun var fornøyd med jobben sin der. Han var den første hun skulle ringe til. Og hun hadde allerede klar en liste over andre firmaer hun kunne ringe også. Det fantes vel knapt et advokatfirma i hele byen som ikke ville regne seg for heldige om de klarte å sikre seg henne.

Hun lukket den siste skuffen med et smell, tok opp stresskofferten, åpnet den og tømte ut mappene og papirene hun hadde brukt timer på å jobbe på hjemme kvelden før. Så løftet hun tøybagen hun hadde slengt de personlige eiendelene sine i og heiste den opp på skulderen.

Sarah kastet et blikk på sikkerhetsvakten. «Libby,» sa hun.

Hun måtte ut og vekk, fortest mulig. «Jeg tror ikke jeg klarer å være her et minutt lenger.»

Hershel hadde gitt henne et faderlig råd, og han hadde virket så selvrettferdig og overlegen, så … nedlatende. Vel, hun skulle vise ham. Han skulle få angre denne dagen. Han hadde begått en gedigen tabbe, og det skulle han snart få sanne. Libby hadde hele sitt liv taklet utfordringer, og hun hadde bevist for seg selv og verden, gang på gang, hva hun dugde til. Det skulle hun klare denne gangen også.

Var det én ting morens død hadde lært henne, så var det at hun måtte gjøre alt som var nødvendig for å komme seg på bena igjen etter et nederlag. Hun skulle nok overleve. Det hadde hun gjort før, og hun skulle gjøre det denne gangen også. Hun hadde mistet moren da hun var bare en jentunge, men hun hadde klart å takle det. Og hun hadde kommet seg gjennom skilsmissen sin også. Hun skulle klare å stå av stormen denne gangen også, slik hun hadde gjort så mange ganger før.

Hun så på Sarah, tvang frem et smil og svelget hardt. «Hold kontakten.»

«Det skal jeg,» lovet advokatassistenten. «Du ringer og forteller meg hvor du havner, ikke sant?»

«Selvfølgelig.» Og når Libby kom så langt at hun kunne gjøre det, ville hun samtidig be Sarah om å slutte seg til henne på den nye arbeidsplassen hennes. De var et godt team. De hadde jobbet sammen så lenge at de var blitt som to joggepartnere – de holdt hele tiden samme tempo, og begge visste til enhver tid hva den andre trengte og forventet. Sist Libby snakket med Jeff Goldstein, hadde hun sagt til ham at hvis hun noensinne skulle takke ja til tilbudet om en jobb i firmaet hans, ville han bli nødt til å ansette Sarah også. Og han hadde svart at det ikke ville bli noe problem.

Hun forlot kontoret sitt uten å se seg tilbake. Hun merket blikkene fra de andre kollegene, men valgte å ignorere dem. Ben Holmes sto i døren inn til kontoret sitt og skulle helt tydelig til å si noe, men da han fikk se ansiktet hennes, ombestemte han seg åpenbart. Bra, tenkte Libby. Han hadde neppe lyst til å høre det hun hadde å si til ham.

Hun hadde mobilen klar i hånden allerede før hun var borte ved heisen engang. En rask telefon til Opplysningen, og hun ble satt over til Goldstein & Goldstein.

«Jeg vil gjerne snakke med Jeff Goldstein, takk,» sa hun da hun hadde firmaets resepsjonsdame på tråden. «Si til ham at det er Libby Morgan som ringer.»

Hun ble satt direkte over til ham.

«Hallo, Libby. Hvordan går det med deg?»

«Veldig bra.» Hun gikk rett på sak. «Du ringte for noen måneder siden og spurte om jeg var fornøyd med jobben min, husker du det?»

«Ja, selvfølgelig. Men det er over halvannet år siden nå.»

«Er det så lenge?» Tiden hadde løpt fra henne. «Jeg kan faktisk begynne hos Goldstein & Goldstein nå.» Det hadde ingen hensikt å gå som katten rundt grøten. Hun foretrakk en direkte tilnærming.

«Jaså?» Han virket plutselig litt avmålt i stemmen. «Vel, det er som sagt godt over et år siden, og vi har hatt en markant nedgang i omsetningen vår siden da. Det har nesten alle, tror jeg. Vi tar ikke inn nye medarbeidere for tiden.»

Dette kom totalt bardus på henne, men hun lot det ikke ta motet fra henne. «Det er ikke noe problem, Jeff,» sa hun mens hun fortsatte å gå, fort og utålmodig. Hun var kommet ut av bygningen nå og blandet seg med fotgjengerne på fortauet. Hun gikk med energiske, målbevisste skritt, og den mørke, overskyede marshimmelen gjenspeilte sinnstilstanden hennes perfekt. Det så ut som om det kunne begynne å regne hvert øyeblikk.

«Med din lange erfaring får du sikkert ikke noe problem med å skaffe deg en ny jobb,» sa Jeff.

«Nei, det tror ikke jeg heller.» Hun la an sin mest selvsikre tone. «Jeg ville imidlertid gi deg sjansen først, siden du har prøvd flere ganger å få meg til å begynne hos dere.»

«Det setter jeg pris på. Og skulle det bli noe ledig her, blir du den første jeg skal ringe.»

«Fint. Takk for at du tok deg tid til å snakke med meg,» sa Libby.

«Bare hyggelig. Hold kontakten.»

«Det skal jeg.» Hun tok fort farvel og la på, angret på at hun hadde ringt ham nå, mens hun ennå var fylt av sinne og forbitrelse. Hun burde heller ventet og tenkt gjennom det hun skulle si før hun ringte ham, i stedet for å la seg styre av følelsene. Hun kokte fremdeles innvendig, av vantro og indignasjon.

Det tok et kvarter å gå hjem. Gåturen var det hun regnet som sin daglige trim. Leiligheten hennes lå i en travel gate, men det var et relativt trygt område, så hun pleide alltid å gå til fots både til og fra jobben, tidlig på morgenen og sent på kvelden. Hun håpet at det ville la seg gjøre å gå til og fra et nytt arbeidssted også.

Hun flyttet tøybagen over til den andre skulderen og strevde med å kontrollere følelsene da hun gikk inn døren til leiligheten. Hun hadde vært så sikker på at hun ville bli forfremmet til partner i dag, så overbevist om at hun endelig skulle få uttelling for alt arbeidet og all den helhjertede innsatsen sin for firmaet. Og så hadde hun fått sparken i stedet. Det var rett og slett ikke til å tro.

Det var først nå det begynte å gå opp for henne hva som virkelig var skjedd.

Libby hadde alltid vært drevet av et intenst ønske om å lykkes. Hun hadde holdt talen for klassen sin under eksamensfesten på high school, og hun hadde vært blant de aller beste studentene både på college og på det juridiske fakultetet. Hun hadde arbeidet hardt for å oppnå de gode karakterene hun hadde fått. Hun arbeidet hardt for alt.

Hun klemte armene om seg og gikk rundt i stuen tre ganger mens tankene kvernet rundt i samme tempo som en NASCAR-motor. Himmelen utenfor var blitt enda mørkere, og de første regndråpene klasket mot vindusrutene og tegnet våte, krokete stier nedover glasset. Typisk marsvær på USAs nordvestkyst.

Hun måtte tenke. En ting om gangen, og det første hun måtte gjøre, var å oppdatere CV-en sin.

Hun satte på kaffemaskinen, som brygget én kopp av gangen, ventet til kaffen var klar og tok så koppen med og gikk inn på hjemmekontoret. Hun satte koppen på en ølbrikke og så på bildet av moren, som hun hadde stående på det ene hjørnet av skrivebordet. Morens øyne virket som om de så rett inn i hennes.

«Jeg vet det, mamma, men du kan ta det helt rolig. Dette er bare midlertidig. Alt er ikke tapt. Slett ikke.»

Hun ble brått oppmerksom på planten som sto ved siden av bildet. Hun ante ikke hva slags plante det var, men det spilte ingen rolle heller. Den var brun og vissen. Den hadde visnet fordi hun hadde forsømt den totalt.

Kapittel 2

Fire måneder senere

Libby Morgan gikk ut etter det siste jobbintervjuet sitt med stresskofferten i hånden og en vond følelse av at hun ikke kom til å få denne jobben heller. Den økonomiske situasjonen ødela sjansene hennes. Hun hadde en utmerket CV, der hun fremhevet sine faglige kvalifikasjoner, og på toppen av alt hadde Hershel gitt henne en strålende anbefaling, men tross alt dette hadde hun ennå ikke klart å skaffe seg en ny jobb.

Fire måneder!

Hun hadde trodd at det ikke skulle bli noe problem i det hele tatt å finne en ny jobb, men hun hadde åpenbart tatt feil. Ingen ansatte folk for tiden. Ingen var interessert i å ansette folk. Hun hadde mistet tallet på alle firmaene hun hadde søkt hos, alle jobbintervjuene hun hadde vært i. Hun hadde fulgt vennenes råd og tips, men fremdeles hadde hun ikke fått et eneste napp. Ok, hun hadde vært like ved et par ganger, men hittil hadde hun alltid havnet på andreplass … eller tredje. Selvtilliten hennes lå nede for telling, og hun hadde aldri noensinne vært mer nedfor eller deprimert. Det var virkelig utrolig vanskelig ikke å ha noe å fylle tiden med. Det tok livet av henne. Hun trengte desperat å finne seg noe å gjøre.

Hun gikk inn i leiligheten, slengte stresskofferten i sofaen og sank ned i det myke setet. Draktjakken virket sprengt, og den midterste knappen så ut som om den ville sprette ut hvert øyeblikk. På toppen av alt annet hadde hun lagt på seg også. Fem kilo. Fem stygge, ekle kilo. Ingenting passet lenger. Ingenting kjentes riktig. Verken livet eller klærne hennes eller noe som helst.

Telefonen ringte, og hun sprang bort for å ta den, fylt av håp om at noen endelig ville ansette henne.

«Libby Morgan,» sa hun, så muntert og vennlig hun kunne.

«Hei, Libby, det er meg, Sarah. Hvordan gikk det i intervjuet?»

Skuldrene sank sammen av skuffelse. Hvem var det egentlig hun prøvde å lure? Ingen kom til å ringe og tilby henne jobb. «Det var den samme leksa som alltid. De får inn minst førti søknader til hver nye jobb som utlyses.»

Hun hadde visst det, selv før intervjuet var over, at hun ikke hadde en sjanse. I månedene som var gått etter at hun ble oppsagt hos Burkhart, Smith & Crandall, hadde hun utviklet en sjette sans hva angikk søknader og sjanser. To eller tre ganger hadde hun visst at hun hadde en sjanse. Hun hadde vært til intervju både to og tre ganger i de tilfellene, men utfallet var hver gang blitt det samme. Beklager, kom igjen en annen gang. Like ved, men heller ikke noe mer.

«Hvordan går det på kontoret, da?» spurte hun. Det eneste lille håpet hun hadde igjen nå, var at Hershel og de andre partnere ville skjønne at de hadde gjort en tabbe da de avskjediget henne og at de ville be henne å komme tilbake til firmaet. Fire måneder tidligere ville hun ledd dem rett opp i ansiktet om det hadde skjedd og bedt dem ryke og reise, men de siste ukene hadde holdningen hennes forandret seg radikalt. Hun ville ha jobb. Hun ville arbeide. Hun trengte å arbeide. Hun orket ikke dette endeløse stresset med å forberede seg mentalt til stadig nye jobbintervjuer, for så å bli knust enda en gang, mot takkete klipper av frustrasjon og tvil på seg selv og sitt egenverd.

«Å, jeg hadde virkelig håpet at det ville ordne seg for deg denne gangen,» sa Sarah.

Det hadde Libby også gjort.

«Du må ikke miste motet,» fortsatte Sarah.

«Nei, selvfølgelig ikke.» Som om det var mulig å unngå det. Hun følte seg totalt knust og ødelagt, og klokken var ikke tolv engang.

«Jeg må legge på nå.»

«Ha det.» Sarah ringte ikke lenger så ofte som hun hadde gjort de første månedene. Nå for tiden var det vanligvis Libby som ringte henne. Den unge advokatassistenten var alltid travelt opptatt med jobben, og samtalene deres var stort sett veldig korte. Sarah jobbet for Ben Holmes nå, og Libby visste at hun fant det veldig vanskelig og krevende. Hun ville gladelig følge Libby til et nytt advokatfirma, om det var mulig.

Libby innså at hun trengte en pause fra alt sammen. Hun hadde ikke vært i Spokane på evigheter, ikke siden julen to år tidligere. Så lenge var det siden hun hadde sett faren og stemoren. Hun kom godt overens med Charlene, kvinnen som faren hadde giftet seg med da Libby gikk siste året på high school. De hadde et varmt og hjertelig forhold. Charlene var en hyggelig person. Hun hadde aldri prøvd å bli noen ny mor for Libby, og det var helt greit for henne. Libby hadde i alle disse årene vernet om morens minne og gjort alt hun kunne for å leve opp til forventningene Molly hadde hatt til henne.

Faren hadde hun dessverre aldri hatt noe spesielt nært forhold til. Han var ansatt i luftforsvaret som dataanalytiker og hadde alltid vært en nokså fjern type. Den lille familien hadde opplevd sin første katastrofe da Libbys eldre bror, Timmy, var blitt påkjørt og drept mens han var ute og syklet, ti år gammel. En fyllekjører hadde kjørt på ham og stukket fra stedet. Faren hadde tatt sønnens tragiske død fryktelig tungt, og hendelsen hadde også slitt voldsomt på foreldrenes ekteskap, selv om Libby ikke helt hadde skjønt det da. Og så hadde moren fått kreft.

Robert Morgan hadde liksom trukket seg vekk fra alt etter at sønnen omkom. Fyllekjøreren hadde ikke bare tatt Timmys liv. Han hadde ødelagt hele den lille familien deres også. Faren hadde helt sluttet å le og tøyse og erte Libby. Han hadde pleid å løfte henne høyt opp i luften og svinge henne rundt og rundt, og hun hadde elsket det. Hun kunne ikke huske at han noensinne hadde lekt med henne mer etter at de mistet Timmy.

Da så Molly døde, og det bare var Robert og Libby igjen, snakket de nesten ikke sammen mer. Den dagen da hun ble tatt opp i National Honor Society, der landets dyktigste elever var medlemmer, kom han ikke engang til skolen for å være med under seremonien. Han tok ikke bilder av henne og daten hennes da de var klare til å dra til eksamensfesten for å feire fullført high school, mens alle de andre foreldrene gjorde det, og til bursdager og jul ga han henne aldri annet enn penger. Det virket rett og slett som om han ikke brydde seg. Men han var likevel familien hennes. Den eneste familien hun hadde.

Det var moren Libby savnet, og nå savnet hun henne mer enn noen gang. Hun lengtet etter å få klemme seg inntil henne og kjenne de gode, varme, trøstende armene hennes om seg, slik hun hadde pleid å gjøre da hun var liten og redd. Moren hadde alltid klart å trøste henne og muntre henne opp. Da Libby gikk i første klasse og ikke var blitt invitert i et bursdagsselskap til en av de andre i klassen, hadde moren tatt henne med på en flott restaurant. De hadde hatt på seg spesielle hatter og hansker og spist agurksmørbrød. Selv nå, mange år etter at moren døde, savnet Libby fremdeles klemmene hennes og de små lappene hun alltid hadde pleid å skrive og legge i matboksen hennes.

Hun tok opp telefonen, lette seg frem til farens nummer i telefonlisten sin og tastet det inn. Det ringte tre ganger i den andre enden, og så hørte hun Charlenes stemme.

«Hallo, Libby.» Hun virket glad over å høre fra henne.

De pratet sammen en liten stund og utvekslet noen høflighetsfraser, og så sa Libby: «Jeg ringer egentlig for å høre om du og pappa har noen planer denne helgen. Jeg tenkte jeg skulle ta en tur og besøke dere.»

Charlene nølte litt. «Er alt i orden, Libby?»

«Ja da, selvfølgelig er det det. Jeg trenger bare litt stueforandring.» Det hun trengte, var en hensikt med tilværelsen, ikke bare å sitte passiv og sløv i leiligheten og sakte, men sikkert gå fra forstanden.

«Har du ikke fått deg ny jobb ennå?»

«Nei. Ikke ennå.» Ordene satte seg nesten fast i halsen. Hun følte seg som en ynkelig taper.

«Det du trenger, er litt kjærlighet og omsorg,» sa Charlene medfølende. «Kom og besøk oss, og jeg skal lage litt trøstemat til deg. Jeg har fått tak i en ny oppskrift på en makaronirett med ost, som jeg har tenkt å forsøke.»

Libby lo, en lett hysterisk latter. «Jeg trenger ikke makaroni og ost,» ropte hun oppgitt. «Jeg trenger cottage cheese.»

«Å, huff, har du lagt på deg?»

«Det er all iskremen,» klaget Libby. Sene kvelder med is og Jay Leno på fjernsynet var årsaken. Hun hadde jo ingen grunn til å gå og legge seg tidlig lenger, så hun ble gjerne sittende oppe til klokken ble både ett og to om natten før hun la seg. Hun visste selvfølgelig veldig godt at hun burde kutte ut snacks og godteri sent på kvelden, men hun hadde liksom ikke selvdisiplin nok til å klare det. Hun hadde så lite å trøste seg med for tiden. Før hun mistet jobben, hadde hun ikke ant hvilken beroligende virkning iskrem kunne ha på en plaget psyke.

«Begynn på trening, da, vel,» foreslo Charlene. «Det vil nok hjelpe, skal du se. Men nå kommer din far.»

«Libby? Hva skjer?» spurte Robert Morgan. Han hadde aldri vært noen utpreget varm, hengiven far, men etter at de mistet både Timmy og Molly, hadde han liksom ikke ant hva han skulle gjøre med Libby.

«Jeg tenkte jeg skulle ta en tur innover og besøke dere,» sa Libby. «Det er en stund siden jeg har vært hjemme nå.»

«Har du fremdeles ikke klart å skaffe deg en ny jobb, mener du?» Spørsmålet føltes som en anklage.

«Jeg gjør alt jeg kan, pappa,» sa hun og tvang tilbake et defensivt svar. Det var jo ikke slik at hun ikke hadde prøvd å få seg en ny jobb. Hun hadde tvert imot slitt seg halvt i hjel på å lete og søke og gå på intervjuer, og hadde hele tiden prøvd å holde humøret oppe, tross det ene avslaget etter det andre. Det virket nesten som jo lenger hun var arbeidsledig, jo vanskeligere ble det å vekke interesse hos en potensiell arbeidsgiver.

«Vel, du er selvfølgelig velkommen til å besøke oss.» Han la tydelig vekt på det nest siste ordet.

Besøke. Ikke bli. Besøke.

Libby slapp pusten langsomt og svelget nok en bitter, ydmykende pille. «Takk, pappa.»

Lørdag morgen kjørte Libby innover til Spokane, og utpå formiddagen om søndagen kjørte hun hjem igjen. Besøket ble kort og bittersøtt. Faren overøste henne med gode råd som hun mer enn gjerne kunne vært foruten, og Charlene lyttet og så på henne med utilslørt medfølelse.

Ikke gi deg.

Prøv hardere.

Ikke vær så kresen.

Vær villig til å starte helt fra bunnen av igjen.

Bevis hva du er god for.

Alt dette sa han, som om Libby ikke hadde forsøkt i det hele tatt.

Mandag morgen fulgte hun stemorens råd, lette seg frem til et treningssenter på internett, stakk innom for å få en prøvetime og endte opp med å skrive en tolv måneders kontrakt. Hun burde selvfølgelig ikke sløse med pengene nå som hun var arbeidsledig, men med den farten hun la på seg, ville det bli atskillig billigere å betale for treningstimene enn det ville bli å måtte gå til anskaffelse av helt ny garderobe, og det ville bli nødvendig om hun ble så fet at hun ikke kom inn i klærne hun hadde.

«Trenger jeg spesielle treningsantrekk til yogaen og Pilates-treningen? spurte hun den selvhøytidelige unge piken som hadde vist henne rundt på senteret. Hun hadde presentert seg som Gina og hadde figur som en Miss Universe-kandidat.

«Nei da, du trenger ingenting spesielt, bare noe som det er god plass i, noe som er komfortabelt.»

Libby snøftet. «Hadde jeg hatt klær som det var god plass i, ville jeg ikke kommet hit.»

«Så morsom du er.»

Libby syntes ikke det var morsomt i det hele tatt.

Klokken åtte neste morgen dro hun på treningssenteret og oppdaget at det var stappfullt av folk. Alle apparatene var i bruk, og lyden av snurrende hjul fylte det kjempemessige rommet. Libby gikk kledd i et par treningsbukser og en t-skjorte og følte seg totalt utenfor. De andre kvinnene var iført superstilige, fargekoordinerte antrekk, og når hun så seg rundt, fikk hun følelsen av å være den feteste kvinnen i hele rommet.

Hun tok sjansen på å gå bortover mot tredemøllene. «Du kan overta mitt apparat,» sa en høy, stilig mann på omtrent hennes egen alder.

«Takk.» Hun ventet til han var ferdig, og så steg hun opp på tredemøllen, stilte den på to komma fem kilometer og begynte å gå i noenlunde raskt tempo. Da hun endelig nærmet seg målet, var hun redd hun skulle kaste opp. Hun hadde ikke ant at hun var i så elendig form.

Etterpå gikk hun ut i garderoben for å få igjen pusten og satte seg på benken, bøyde seg frem og la albuene mot knærne. Klokken på veggen viste ni. Hadde hun vært i advokatfirmaet fremdeles, ville hun sittet ved skrivebordet sitt nå og sannsynligvis ha minst et par timers hardt arbeid bak seg allerede. Men den tiden var over. Nå lå resten av dagen foran henne som et endeløst hav av tid hun ikke ante hvordan hun skulle få fylt. Vel, tenkte hun, nå var hun i hvert fall omsider kommet i gang med å gå av seg kiloene hun hadde lagt på seg de siste månedene.

Hun dusjet og skiftet klær, og så dro hun hjem til leiligheten igjen, satte seg foran pc-en og brukte den neste timen på å lete etter ledige jobber. Da det ble lunsjtid, tok hun en pause, så middagsnyhetene på tv og deretter femten minutter av såpeoperaen som fulgte etter nyhetene. Men da det gikk opp for henne at hun begynte å bli hektet på historien, slo hun av tv-en og satte seg i stedet foran pc-en igjen. Et par dager uken før hadde hun faktisk sovet middag. Sove midt på dagen – det var jo direkte uhyrlig. Bare tanken på å se på såpeoperaer og sove middagslur skremte vettet av henne. Det var som om en helt ukjent person var i ferd med å overta kroppen hennes, og hun var bare nødt til å gjøre noe for å hindre at det skjedde.

Da hun ankom treningssenteret neste morgen, åpnet en kvinne på rundt hennes egen alder garderobeskapet ved siden av hennes. Hun virket selvsikker og proff, og det var noe kjent med henne også. Det slo plutselig ned i Libby. Hun var advokat i et av byens største advokatfirmaer, men Libby klarte ikke å huske hva hun het med det samme. Megan … Maggie … nei, Maddy et eller annet. Å, hvorfor hadde hun aldri brydd seg litt mer om å huske hva folk het?

Faren hadde faktisk kommet med ett godt råd. Han hadde foreslått at hun skulle surfe litt mer på nettet og skaffe seg kontakter via de sosiale nettstedene.

Problemet var bare at Libby hadde vært så oppslukt av å jobbe seg opp til å bli partner at hun ikke hadde brukt særlig mye tid på å skaffe seg venner, verken på jobben eller utenfor. Ikke det at hun ikke hadde venner, det var ikke det. Hun prøvde faktisk å holde kontakten med noen få personer fra college og fra jusstudiet. Problemet hennes var at hun ikke kunne dette med å kommunisere på nettet. Men hun var villig til å lære. Hun var kommet til et punkt der hun var villig til omtrent hva som helst som kunne hjelpe henne til å skaffe seg en ny jobb.

Vel, kanskje hun hadde fått sjansen nå?

«Hei,» sa hun og lukket garderobeskapet sitt. «Du heter Maddy, stemmer ikke det?»

Maddy snudde seg og så uforstående på henne.

«Jeg heter Libby,» fortsatte Libby og smilte til henne. «Libby Morgan fra Burkhart, Smith & Crandall.» Det hadde ingen hensikt å utbasunere at hun for tiden var uten jobb.

«Å, hei.»

Ingenting tydet på at Maddy dro kjensel på henne.

Libby visste ikke helt hva hun skulle si videre. «Er du ofte her?» Å, herregud, det hørtes som et sjekketriks. «Jeg har nettopp begynt her … det er den første uken jeg går her, og dette er hardt arbeid, det kan jeg love deg.» Hun viftet med hånden under armhulen i et halvhjertet forsøk på å være morsom, men egentlig var hun mer patetisk enn morsom.

«Jeg går her tre morgener i uken,» svarte Maddy. Hun snudde seg mot en venninne som sto på den andre siden av henne, og de forsvant ut av garderoben og inn i treningssalen.

Libby så vekk, flau og forlegen. Hun hentet et håndkle på vei ut av garderoben og prøvde å finne et ledig apparat. Stepmaskinen var ledig, og hun bestemte seg for å prøve den. Tretti minutter senere var hun segneferdig. Lungene brant, og leggmusklene skrek i protest.

Gina, Miss Universe-kandidaten som hadde vist henne rundt på senteret den første dagen, så hvor sliten hun var og kom bort til henne. Libby pustet som en hval, og Gina kom med flere forslag til treningsprogrammer. Alle virket like smertefulle, og hun bestemte seg for å holde seg til tredemøllen fra nå av.

Da Hershel rådet henne til å få seg et liv utenfor jobben, var Libby først blitt fornærmet. Herregud, hun hadde da et liv, for pokker! Hun elsket jobben sin og bodde i en pen, koselig leilighet, og noe mer enn det trengte hun faktisk ikke i livet – vel, annet enn å bli partner i firmaet, da.

I ukene og månedene som var gått siden hadde hun innsett at han hadde hatt rett. Skulle hun være helt ærlig med seg selv, var de fleste vennene hennes egentlig mer bekjentskaper enn venner. Og hvordan hun skulle skaffe seg nye venner, ante hun ikke. Uten jobb følte hun seg som en fisk på land.

Da hun kom hjem igjen etter treningen, ringte hun Robin Hamlin, som var den av de gamle venninnene fra skoletiden som sto henne nærmest. De to hadde vært studievenninner på juridisk fakultet også. Robin jobbet som statsadvokat i Seattle og var like engasjert og entusiastisk i jobben som Libby … eller som Libby hadde vært. Halvannen time senere ringte Robin henne tilbake.

«Hva er det?» Hun gikk som vanlig rett på sak, uten noen innledning.

«Har du mulighet til å treffe meg til lunsj?»

«Når?» Robin virket fraværende og distré.

«En hvilken som helst dag denne uken.» Eller den neste, eller uken deretter, tenkte Libby.

«Jeg er ledig til lunsj på torsdag. Klokken tolv på Den franske kafeen i Blossom Street?»

«Fint.» Libby ante ingenting om Den franske kafeen i Blossom Street. Hun hadde aldri hørt om den engang, men det skulle neppe mer til enn et museklikk på pc-en for å lokalisere den.

«Fint. Vi ses da.»

Da klokken var blitt tolv på torsdagen, hadde Libby allerede klart å sikre seg et av de få utendørsbordene på restauranten og bestilt lunsj til dem begge to før Robin kom, ti minutter senere.

«Beklager at jeg er sen,» sa Robin unnskyldende. «Jeg kom så fort jeg kunne.»

«Det er helt greit.» Venninnen så veldig bra ut. Kanskje hun burde tatt av et par kilo, men Libby aktet slett ikke å være kritisk, for selv fikk hun ikke igjen bukseknappen lenger. Robin var kledd i en elegant, mørkeblå drakt med rett skjørt. Håret hennes var kortere enn Libby husket det. Hun husket forresten ikke når de hadde sett hverandre sist, så lenge var det siden. De hadde snakket sammen i telefonen et par ganger etter at Libby begynte å lete etter ny jobb, men samtalene hadde alltid vært veldig korte. Bryske. Libby lurte på om det var slik hun hadde fremstått for andre tidligere. Sannsynligvis. Hun hadde alltid hatt dårlig tid, fordi hun hadde hatt et eller annet dokument hun måtte få ferdig eller fordi hun hadde vært sent ute til et møte.

«Jeg har bestilt for oss begge,» sa Libby. Hun hadde selvfølgelig visst at Robin ville være sent ute og at hun ville ha dårlig tid.

«Ok, hva får jeg til lunsj da?» spurte Robin leende.

«En halv kalkunsandwich, gul ertesuppe og iste.»

«Perfekt.» Robin trakk ut en stol og satte seg tvers overfor Libby. Parasollen ga beskyttelse mot julisolen.

Hun hadde knapt kommet på plass på stolen før servitøren kom med lunsjen og teen deres. Han tok med seg bestillingsnummeret som Libby hadde lagt på bordet og gikk igjen.

«Hvordan går det med jobbsøkingen?» spurte Robin, mens hun tok opp den halve sandwichen sin.

Libby nølte litt. Hun hadde svært liten lyst til å innrømme hvor desperat hun var i ferd med å bli. «Det rusler og går.»

«Har du fått deg jobb?»

Libby ristet på hodet.

Robin stoppet med sandwichen på vei mot munnen. «Tuller du?»

«Hadde det enda vært så vel.»

Venninnen ristet på hodet. «Jeg kan kanskje klare å ordne et jobbintervju for deg hos påtalemyndigheten, som statsadvokat.»

Libby løftet hånden avvergende. «Takk for tilbudet, men nei takk.» Hun hadde sett hvordan Robin hadde forandret seg etter at hun begynte å jobbe som statsadvokat. Hun var i kontakt med kriminelle elementer hver eneste dag, og det hadde etter hvert gjort henne hard og skarp i kantene, og definitivt mer pessimistisk enn før.

«Husker du det jeg fortalte deg, om at Hershel Burkhart anbefalte meg å få meg et liv?»

«Den drittsekken.»

Libby smilte. Hun hadde vekslet mellom sinne og hengivenhet for sin gamle sjef. Hun følte faktisk hengivenhet for ham ennå, til tross for den skammelige behandlingen han hadde gitt henne. Robin, derimot, hadde åpenbart ikke annet enn forakt for ham. «Vet du hva?» fortsatte hun og tvang seg til å innrømme sannheten. «Jeg er begynt å innse at han hadde rett.»

«Du har et liv, Lib.»

Libby ristet på hodet. «Nei, jeg har ikke det. Ikke nå lenger. Og jeg føler meg så miserabel for tiden at jeg knapt vet hva jeg skal gjøre med meg selv. Å, jeg har forresten begynt å trene. På et treningssenter.» Det var i hvert fall en positiv ting. «Jeg har lagt på meg flere kilo, og følte at jeg ble nødt til å gjøre et eller annet, og det fort.» Robin hadde heldigvis vært fintfølende nok til ikke å nevne noe om det. «Jeg er så tykk.»

Robin holdt på å sette sandwichen i vrangen. «Du er ikke tykk, nei.»

«Jo da, det er jeg. Se her.» Hun reiste seg og viste frem bukselinningen og knappen som hun ikke fikk igjen. «Jeg har lagt på meg fem kilo. Jeg kommer ikke inn i klærne mine lenger.»

«Du er ikke tykk,» sa Robin igjen. «Hvis noen her er tykk, så er det meg. Jeg har lagt på meg sju-åtte kilo de siste seks årene, og jeg aner ikke hvordan jeg skal bli kvitt dem igjen.»

Libby sperret opp øynene og viftet opphisset med hendene mens hun tygget ferdig og svelget. «Begynn å trene sammen med meg, Robin. La oss svette av oss de ekstra kiloene sammen.»

Robin ristet automatisk på hodet. «Jeg har ikke tid til å trene.»

«Du blir nødt til å ta deg tid.»

Robin nølte, men ristet så på hodet igjen. «Hadde du sett hvor mye jeg har å gjøre på jobben, ville du forstått.»

«Det er selvfølgelig alltid saker du er nødt til å ta deg av, men det er på tide du begynner å ta vare på deg selv også. Jeg gikk til fots til og fra jobben hver eneste dag og innbilte meg at det var nok til å holde meg i form. Men to og en halv kilometer på tredemøllen var nok til å bevise hvor feil jeg tok. Trening er viktig, Robin, både for din fysiske og din mentale helse. Du er bare nødt til å ta vare på deg selv. Det er ingen andre som gjør det for deg.» Libby gjentok ordene fra reklamebrosjyren Gina hadde gitt henne. De hadde virket for henne. Kanskje de ville virke for Robin også.

Venninnen rynket brynene, la ned suppeskjeen og så ut som om hun tenkte grundig gjennom det Libby hadde sagt.

Libby var klar til å regne opp alle fordelene ved fysisk trening. Hun trengte noen å trene sammen med. Miss Universe hadde oppfordret henne til å ta med seg en venn på treningen. Det ville øke motivasjonen, hadde hun sagt.

«Hadde du sagt til meg for seks måneder siden at jeg en dag skulle sitte og fortelle deg om fordelene ved regelmessig trening, ville jeg tatt temperaturen på deg,» tilføyde Libby. «Men trening vil gjøre underverker for oss begge to, og jeg for min del har allerede tatt av halvannet kilo.» Hun regnet ikke med at hun skulle greie å overtale Robin, men hun følte at hun burde forsøke likevel.

Robin satte langsomt ned glasset sitt. «Har du gått ned i vekt? Allerede?»

Libby nikket. Ok, hun hadde riktig nok overdrevet litt, men hun hadde faktisk tatt av rundt et kilo. Det var ikke nok til å få klærne til å passe igjen, men alt hjalp uansett. Det hun ikke nevnte, var at det kjentes som om hun hadde meislet av seg det elendige kiloet gram for gram. Det var en møysommelig jobb.

«Hvor ofte går du og trener?» Robin tok langsomt en ny bit av sandwichen sin.

«Jeg? Akkurat nå går jeg hver dag.» Hun hadde jo god tid, så hvorfor ikke? Det gjorde henne faktisk godt mentalt. Hun hadde riktig nok ikke klart å skaffe seg nye venner ennå, men hun så mange av de samme menneskene hver eneste dag. De nikket til hverandre mens de byttet apparater.

«Jeg kommer aldri til å få tid til å gå hver dag.»

«Nei, men vi kan trene sammen de dagene du kan,» sa Libby.

«Jeg vil måtte gå veldig tidlig om morgenen, senest halv åtte.»

Libby ble nødt til å forandre på timeplanen sin. Men det var ikke noe problem. Hun hadde ikke glemt hvordan hun skulle stille vekkeruret. «Supert.» Hun hadde ikke regnet med at det skulle bli så lett å overtale Robin, men hun visste at venninnen ville ha veldig godt av å begynne å trene.

Robin husket brått at hun hadde begrenset med tid. Hun kastet et fort blikk på klokken. «Jeg har et ærend jeg må få unna før jeg skal i retten igjen.» Hun skjøv tallerkenen sin til side. «Min mor bor i Florida nå, og hun har bedt meg kjøpe inn noe garn til henne.»

«Ligger det en garnforretning her i nærheten?» Libby så seg rundt.

Robin pekte mot den andre siden av gaten. Tvers overfor kafeen lå en butikk som bar navnet En god tråd. Da Libby var liten pike, hadde moren lært henne å strikke. Det var en aktivitet hun hadde likt veldig godt og som hun hadde drevet med helt til moren døde. Da hadde det plutselig ikke vært noen der lenger som kunne hjelpe henne når hun gjorde feil, eller forklare henne hvordan hun skulle tyde mønstrene. Libby hadde faktisk ikke tatt i et par strikkepinner helt siden moren døde.

«Jeg blir med deg.»