Sigbjørn Skåden

Våke over dem som sover

Roman

Sigbjørn Skåden

Våke over dem som sover

Roman

1

Bestefar spiser varme klappakaker med sødme. Smør og sirup legger seg om munnen og renner nedover fingrene. Rommet respirerer, en ange av mold og tre. Den eneste lyden er Bestefar som spiser. Innerst ved et bord innerst i rommet ved rommets eneste vindu sitter Oldemor og ser på barna. Lys faller inn gjennom vinduet, lander på Oldemors ansikt.

Bestefar slikker fingrene rene.

Er du nå mett, banet? sier Oldemor. Man kan ikke gå sulten første skoledag. Hun smiler til Bestefar.

Ja, svarer Bestefar kort, ser bort på de tre eldre brødrene, som sitter rundt bordet og venter.

Oldemor snur seg også mot dem.

Og dere også, er det sikkert at dere er mette? Vil dere ha ei klappakake med i hånda?

Nei, det går bra, sier Amund, den eldste av sønnene. De andre nikker.

Vi må gå nå om vi ikke skal komme for sent, legger han til.

Ja, dere kan ikke komme for sent, sier Oldemor.

Utenfor døra stanser hun dem. Holder dem igjen.

Nå må dere se etter broren deres, sier hun henvendt til de eldre brødrene.

Du har sagt det tusen ganger, mamma, sier Hilmar, den nest eldste.

Amund ser hardt på ham. Så snur han seg mot Oldemor.

Vi skal passe på ham, sier han. Jeg lover.

Oldemor blir stående ute på hella og se etter de fire guttene inntil stien bryter av og de forsvinner rundt et einekratt ved kanten av sletta. Så vender hun seg om og går inn i gammen. Inne baker hun ut resten av brøddeigen. Den mjuke massen former seg om Oldemors hender, eltes og knas, gjøres smidigere, seigere. Så klapper hun den til små, flate kaker med hendene og steiker dem på ovnen. Bunkevis legger hun klappakakene i et kar, legger til slutt et tøystykke over dem. Hun lukker ventilen på ovnen slik at den skal brenne ut sakte, og går ut av gammen. Kun hun og hønene er på tunet. Dagen er varm og lummer.

Ved middagstid fyrer hun i ovnen igjen. Først setter hun kasserollen med poteter på ovnen, lar den koke opp før hun setter på fiskekasserollen. Lukta av sild fyller gammen. Den siver inn mellom bjørkestammene i taket, snor seg mellom skillene i neverlaget og lagres i den tette torva.

De sitter med knepte hender og nedvendte ansikter mens Oldefar takker Herren for maten. Så legger Oldemor maten opp på fatene, først til Oldefar, så til guttene og til slutt til seg selv.

Nå, Robert, hvordan er det å være skolegutt? sier Oldefar, henvendt til Bestefar.

Bestefar jobber energisk med å få tygget unna fisken han har i munnen.

Artig, sier han mellom tyggene.

Bare artig? sier Oldefar. Lærte du noe nytt?

Ja, læreren lærte oss å telle til ti på norsk, vil dere høre? sier Bestefar.

Det er klart vi vil høre, sier Oldefar.

Bestefar svelger det siste av maten han har i munnen. Et øyeblikk konsentrerer han seg, så begynner han å telle.

Én. To. Dre. Fir. Fem. Suv. Ått. Ni. Ti!

Han trekker ut hver vokal i tallene, inntil det rappe, triumferende ti.

Du glemte seks, sier Hilmar.

Ja, sier Bestefar skuffet. Sesk.

Hilmar ler høyt.

Seks, ikke sesk.

Det er godt gjort å lære så mye på én dag, sier Amund og ser hardt på Hilmar.

Nå nå, sier Oldefar. Spis nå istedenfor å krangle. Robert har vært flink.

Det blir stille rundt bordet. De fortsetter å spise. Oldemor ser fra ansikt til ansikt. Amund deler potetene og fisken med gaffelen, kniven ligger ubrukt ved fatet. Den venstre hånda ligger under bordet, han bruker kun den høyre. Når Oldemor ser på ham møter han blikket hennes raskt, før han viker av, ser ned på tallerkenen, fokuserer på maten. Oldemor legger sakte ned bestikket.

Nei, jeg ble mett, sier hun. Kanskje dere gutter vil ha resten av min mat?

Hun fordeler maten hun ikke har spist til de fire guttene, og sitter og ser dem spise ferdig.

Ja, signe maten, sier Oldefar og lener seg fornøyd tilbake mens han stryker seg over magen.

Jæ, godt, sier nest yngste sønn Eberg og lener seg tilbake og stryker seg på magen på samme vis som Oldefar.

Gjør du narr av faren din? sier Oldefar. Han griper tak i Eberg og later som om han rister han.

Ingen respekt for de gamle lenger, sier Oldefar og smiler til Oldemor.

Oldemor smiler tilbake. Hun ser ned på hendene sine. Knokene er beinete, huden rød og sprukken. I det flate lyset fra det enslige vinduet i gammen kaster knokene skygger oppover hånda, som fingre som strekker seg opp mot håndleddet. Når hun knytter hånda viskes alt ut i en eneste skygge. Hun reiser seg og begynner å rydde vekk tallerkener og bestikk, legger alt over i et kar ved den ene langveggen. Når alt er lagt i karet plukker hun det opp og bærer det ut av gammen, setter det ned ved siden av steinhella på utsida. Det kommer til å komme regn. Hun setter seg på kne på hella og begynner å skrape fiskefett av tallerkenene, skyller med vann fra karet. Oldefar har reist seg fra bordet og kommet bort til gammedøra.

Går det bra med deg, Márjá? spør han lavt.

Ja, sier Oldemor.

Du vet han må gå på skolen, han også, sier Oldefar.

Ja, jeg vet det, sier hun.

Hun fortsetter å skrubbe av tallerkenene. Fiskefettet blir bobler i det kalde vaskevannet.

Vi går og henter vann til kaffe, sier Oldefar.

Like etter kommer de ut av gammen, Oldefar krøket med Bestefar på skuldrene. De tre eldste sønnene løper bort til fjøsgammen på motsatt ende av tunet og plukker med seg børtrær og bøtter som står stablet på utsiden. Oldefar jogger nedover sletta med Bestefar hylende på skuldrene.

Sånn er det å være børtre, roper Oldefar.

Idet de har nådd kanten av sletta har de blitt fjern larm. Oldemor heller vannet fra vaskekaret over i fiskegryta og skrubber den med kluten. Fosseduren fra fjellkammen er et jevnt sus bakom Oldefars og guttenes stemmer. Tykk fråde faller fra fjellet ned mot dalføret. Når de er på vei tilbake fra brønnen renner en liten bekk av vaskevann dem i møte. Fiskefett fester seg i gresset, trenger ned i jordsmonnet. Oldefar og Amund bærer hvert sitt børtre, de tre yngste går ved siden av. Foran gammen setter de ned bøttene, hjelper til med hendene for å lette børtreet av nakken. Røde furer løper over fingrene på Amunds venstre hånd. Raskt tar han børtreet i høyre hånd og stikker den venstre inn under det brede beltet.

Gi meg børtreet så tar jeg dem bort i fjøsgammen, sier Oldefar og ser på Amund. Så kan dere hjelpe mor inn med vannet.

Visste dere at John skal reise til sjøs? sier Amund senere, når de sitter rundt bordet med kaffen.

Lille-Jonne? sier Oldefar.

Ja, han mønstrer på om tre uker. Papirene er visst underskrevet og alt.

Men han er jo ikke ferdig på skolen ennå? sier Oldemor.

Nei, men han har jo fått jobb, sier Amund. Da behøver han ikke å gå på skole.

Mine barn skal gjøre ferdig skolen før de tar seg arbeid, sier Oldemor.

Amund ser ned i bordet og blir stille. Oldefar lener seg over og tar vennskapelig tak om nakken hans, rusker ham i håret.

Mor og jeg skal vel finne nok for dere å gjøre her hjemme, ikke vær redd for det, sier han.

Han tar tak i Oldemors hånd under bordet. Håndbaken hans er ru mot hennes knoker.

Om natta kommer han inn i henne, bak forhenget ved den ene langveggen i gammen. Noen meter unna, sammenstuet bak et forheng ved den andre langveggen, ligger guttene og sover. Kroppen hans gnisser mot slanke bjørkestammer mot never mot torv. Når han er ferdig ruller han av, blir liggende med den ene armen stikkende utenfor forhenget. Guttenes pust er pendler, en konstant dur hvor den enes avløser den andres. Oldemor blir liggende urørlig inntil veggen.

Márjá? Du sovnet vel ikke? hvisker han etter en stund.

Oldemor snur ansiktet mot han, rister svakt på hodet.

Nei, hvisker hun. Jeg sovnet ikke.

Det er noe jeg har tenkt på, sier han.

Hva da? sier hun.

Jeg har tenkt på om vi ikke skulle bygge hus, sier han.

Hus? sier hun.

Det er jo nesten ingen som bor i gamme lenger, sier han.

Det er mange som bor i gamme, sier hun. Dessuten er hus kalde. De holder ikke på varmen. Du har jo sagt det selv.

Jo, sier han. Men i et hus kunne vi få vårt eget rom. Og guttene sitt eget. Jeg tenker på dem, at de skal slippe å leve hele livet i en trang gamme, slik som oss.

Oldemor vender seg inn mot bjørkestammene igjen. Fra glipa mellom tregulvet og veggen stiger ei duft av jord.

Natta er tida da hjertet kalibreres. Oldemor sniker seg opp av leiet. En stund blir hun stående sammenkrøket midt på gulvet og lytte til de andres pust. Så tar hun tak i døra og skyver den forsiktig opp. Hun går barbeint over tunet og nedover sletta. Duskregn væter Oldemors hår. Det væter Oldemors serk. Langsomt blir små dråper til store dråper på Oldemors hud, små strimer av regn sildrer nedover de bare armene. Den fuktige bakken føyer seg om Oldemors bare føtter, små søkk i stegene. Ved myrkanten stanser hun. Hun blir stående urørlig. Når hun holder pusten er fosseduren en enslig lyd i mørket.

Første steg i lyngen er et røft kyss. Hun går sakte utover. Den våte nattserken limer seg til kroppen, klenger om beina. Føttene søkker ned i fuktig torv, lyngen borer seg inn mellom tærne. Et stykke ute på myra stanser hun på ny. Hun vender ansiktet opp mot regnet. Lenge lar hun små dråper prikke over ansiktet, øynene, munnen, lar alt svøpes i regnvann.

Regnet har sluttet å falle. Oldemor bøter guttenes klær. Spesielt i sømmene som går langs de gule og røde pyntebåndene nederst oppstår små revner. Oldemors fingre beveger nåla kjapt og presist over revnene, tetter dem rutinert. Fra stolen hun sitter på like innenfor gammedøra kan hun følge med på guttene der de løper att og fram ute på tunet med kun tynne ullskjorter hengende ned over skinnbuksene. Knivbeltene har de beholdt på.

Nåla går inn og ut av stoffet i Bestefars kofte, den mest slitte av alle, morkent stoff som gir etter når tråden strammes. Nederst på sletta er to skikkelser på vei opp stien mot gammen, Oldefar og Oldemors yngre bror Erke. Guttene løper dem i møte.

Den der er ikke mye å reparere, sier Erke når de sitter inne i gammen.

Nei, det er Roberts kofte, han er den tredje som sliter på samme, sier Oldemor, og ser bort på Bestefar. Vi må nok finne en råd med ei ny.

Ja, nå når du har begynt på skolen må du ta deg ut, sier Erke til Bestefar.

Jeg har lært å telle på norsk, sier Bestefar, vil du høre?

Erke nikker.

Så klart, sier han.

Bestefar teller til ti. Denne gangen husker han seks.

Du er flink, sier Erke og bøyer seg over bordet og rusker Bestefar i håret. Skal se det blir bankmann av deg når du blir stor.

Bankmann, sier Oldefar og ler. Vi må nok vente lenge på at noen i vår familie blir bankmann.

Ikke si det, sier Erke. Man hører da om samer som har utdannet seg til lærere. Og så er det jo han samiske stortingsmannen oppe i Finnmark. Saba.

Ja, men det er vel rike reindriftssamer, det, sier Oldefar. Ikke fattigfolk som oss.

Jeg tror ikke det, sier Erke. Jeg tror ikke Saba har rein.

Hvor har du disse tingene fra egentlig? sier Oldefar.

Han Kvandahl fra Ballangen fortalte meg om det, han er en sånn som leser mye, sier Erke. Han er jo slekt med oss, jeg møtte ham på storsamlinga i Vassdalen i sommer.

Han Kvandahl, ja, sier Oldefar. Jeg vet nå ikke. Man skal ikke høre for mye på dem som preker. Det hender seg de har rett, men skal man lytte til alt de har å si mister man gangsynet. Det er ikke mye nytte i å sitte med knepte hender og prate om alt man ikke har.

Jeg synes nå det er noe i det Kvandahl sier, sier Erke. At vi samer også skal kreve vår rett. Husk, for Gud er alle mennesker like.

Du begynner å høres ut som en predikant selv, sier Oldefar. Kreve vår rett, vel og bra når man sitter her og prater, men prøv å dra ned på Skjæret og krev din rett, du. Du blir fort huta hjem igjen, hit til Planterhaugen hvor du hører hjemme. Vi har ingen rett, det vet du like godt som jeg. Det eneste vi kan gjøre er å sende barna våre i skole og håpe at de får det bedre enn vi har hatt det.

Det er jo det jeg mener, sier Erke. Verden forandrer seg. Vi er ikke dårligere enn andre, før eller siden vil alle forstå det.

Vi får nå se hva du sier når du selv får skoleunger, sier Oldefar.

Nå, snakk om det der en annen gang, bryter Oldemor krast inn. Guttene trenger ikke å høre på den praten deres.

Kaffevannet koker. Oldemor legger fra seg arbeidet, reiser seg, har seks skjeer kaffe i kjelen. Hun tar kjelen med seg bort til bordet og setter seg med de andre. Dufta av kaffe løfter seg fra kjelen. En lokk av Oldemors hår har løsnet og krøller seg fritt ned langs ansiktet og halsen. Hun skyver den raskt inn i hårklypa, stryker over håret for å slette til. Ingen sier noe. Langsomt trekker kaffen ned i det kokvarme vannet. En stund dupper de små kornene oppunder overflata, inntil vannet har trengt inn i dem, trukket ut all essens, og de tumler sakte ned mot bunnen. Når alt har trukket ned heller Oldemor kaffe i koppene, i de minste guttenes kopper bare en liten skvett, en munnfull.

Nå, du Erke, sier Oldefar forsonende. Du er nå så full av ideer. Men hva skulle vi ha gjort uten sånne som deg, da hadde vi i alle fall ikke kommet noen vei.

Oldemor kremter.

En ting er nå sikkert, sier hun, i dag må man gå på skolen skal man klare seg. Om man skal bli bankmann eller ikke.

Og denne karen er jo snart ferdig, sier Erke, og dulter i Amund som sitter ved siden av ham på benken. Hvor lenge er det du har igjen, to år?

Ja, sier Amund. To år til.

Og hva tenker du å gjøre etter det? spør Erke. Du tar kanskje tjeneste hos noen? Det er finnes greie folk blant storbøndene nede ved Skjæret, man må bare vite hvem man skal styre unna.

Jeg skal til sjøs, sier Amund.

Sånn som Lille-Jonne? sier Erke.

Du skal nå først stå for presten, sier Oldemor og ser på Amund. Så får vi se hva som skjer.

Det er et hardt liv der ute på sjøen, sier Erke. Man skal tenke seg vel om før man drar ut. Jeg tviler på at Lille-Jonne har tenkt særlig godt gjennom det.

De trenger jo pengene, det er derfor, sier Oldefar.

Ja, det er trist, sier Erke. Man får prøve å holde seg frisk og rask. Så man i det minste har råd til å ha ungene på skolen til de er ferdige.

Jeg har drukket opp kaffen min, kan jeg få mer? sier Bestefar og strekker koppen fram mot Oldemor.

Nei, nå er det tomt for kaffe, sier Oldemor. Det som er igjen må far og onkel få, så de har krefter til å fortsette arbeidet.

Du kan få en slurk av meg, sier Amund og rekker koppen sin over bordet til Bestefar.

Bestefar tar imot koppen. Han blir sittende med koppen mot munnen en stund, snuser inn kaffelukta, før han bikker koppen sakte og tar en slurk, rekker den tilbake til broren.

Godt, sier han.

Oldemors hjerte dunker hardere. Også hjertet går i arv. Venene inn og ut transporteres fra en til den neste. Hun soper noen smuler ned fra bordet. De faller mellom sprekkene i tregulvet og ned i jorda under. Hun ser over på Amund. Han drikker kaffe med høyre hånd. Hun ser på hånda hans, spinklere enn hennes, sommerbrun opp til håndleddet, de smale fingrene som lukker seg om koppskjeftet.

Havet er utslettende, sier Erke. En eneste bølge kan viske ut alt. Det skal man tenke over før man bestemmer seg for å dra ut.

Det har jeg tenkt over, sier Amund.

Det blir stille. En edderkopp vikler seg mellom to stokker oppunder taket.

Ja ja, Erke, vi får vel fortsette, sier Oldefar og reiser seg.

Kan vi være med? spør Eberg.

Ja, hvorfor ikke, sier Oldefar. Så får onkel og jeg hjelp. Og mor får litt fred fra dere trollene, sier han og smiler til Eberg.

Når de har gått setter Oldemor seg til på krakken ved døra. Edderkoppen oppunder taket vikler seg tilbake i motsatt retning. Oldemor reiser seg igjen. Hun går bort til der edderkoppen er. Forsiktig tar hun tak i tråden edderkoppen spinner og drar den løs fra stokken, slik at edderkoppen blir hengende og dingle i tråden ned fra hånda hennes. Hun bærer den ut av gammen, over tunet og vikler tråden om ei vidjegrein i krattet. Edderkoppen klatrer raskt opp og begynner å løpe bortover greina inn mot stammen.

Inne i gammen står et bilde på ei hylle ført opp på en ene langveggen. Det er tatt ikke lenge etter at Bestefar er født. Familien er stilt opp til fotografering, ansiktene er alvorlige, ingen bevegelse, ingen miner, kun stillstand. Oldemor og Oldefar sitter på hver sin krakk, på Oldefars fang sitter Eberg, gammel nok til å forstå hva som skjer, men ikke gammel nok til å skjønne at han ikke skal smile. Mellom Oldemor og Oldefar står de to eldste guttene, Hilmar fremst, så Amund, et hode høyere, hendene stukket ned i beltet. Begge ser rett inn i kameraet, Hilmars blikk uinteressert, nonsjalant, Amunds blikk noe annet, noe fortvilet, ansiktet har et drag av vemod. Til venstre for Amund sitter Oldemor, som den eneste på bildet ser hun til siden, vekk fra fotografen, ut av bildet, med smale øyne myser hun mot et tenkt punkt bakenfor fotografen. På Oldemors fang sitter Bestefar, et nyfødt barn med lukkede øyne.

Oldefar styrer hesten langs radene. De andre går etter og plukker, hakker og krafser for å få med seg det plogen ikke har kommet ned til. De jobber raskt, følger tett på plogen, et effektivt samlebåndprinsipp hvor noen av barna går fremst med sekker og plukker opp det som kommer frem under plogen, deretter går de voksne og de eldste barna med hakker og krafser, graver fram det som har gjemt seg i jorda og bakerst går de minste med sekker og plukker opp dette; det som har gjemt seg, det plogen overser, men krafsa finner.

Oldemor forlater arbeidet bak plogen. Sammen med svigerinna, Erkes kone Sunná, går hun opp til gammen. Det er varmt i lufta, men nettene er blitt kaldere, dugg i gresset om morgenen.

Inne i gammen finner Oldemor og Sunná fram klappakaker, smør og sirup. De legger et tjukt lag med smør på hver klappakake, deretter et tjukt lag med sirup. Sunná er tung med barn. De legger klappakakene i en liten balje, går ned mot åkeren sammen, Sunná med baljen, Oldemor med ei bøtte vann i hver arm, om hodet har Sunná et skaut, grått, om skuldrene et sjal, hvitt, om kroppen ei kofte, svart, om livet et belte, rødt, gult, grønt, om ermene pyntebånd, gult, rødt, om skjørtekanten pyntebånd, gult, rødt, om anklene vevde bånd, rødt, gult, grønt, om føttene kommager, svart, tjæresmurt kuskinn mot det grønne gresset.

Går det bra? spør Oldemor Sunná.

Ja, sier Sunná. Om vi bare går litt sakte.

De setter ned tingene ved enden av åkeren, blir stående og se på mens de andre gjør ferdig rada. Ved enden av rada stanser Oldefar hesten. Han lar håndbaken fare over panna for å tørke svette, myser mot Oldemor. Oldemor smiler til ham. Når de kommer bort hekter han av koppen han har i beltet, dypper den i bøtta, drikker. De andre gjør det samme. En dråpe løper over haka til Oldefar, nedover halsen. Oldemor tar den andre bøtta bort til hesten, stryker den på manen idet den bøyer hodet for å drikke, ser opp mot fossen som kommer ned fra fjellet.

Hun går bort og setter seg med de andre. De sitter i en sirkel på marka, spiser fort og stilt til trauet er nesten tømt.

Jeg går opp og ordner kaffen, bare sitt du, sier Oldemor til Sunná.

Jeg blir med og hjelper, sier Amund og reiser seg.

Når ble det egentlig en tomannsjobb å koke kaffe? sier Oldefar.

Det vet vel dere mannfolk fint lite om, smeller Sunná og ser iltert på Oldefar.

Nå nå, jeg skal ikke legge meg i det, for min del kan dere gå opp og lage kaffe hele gjengen, sier Oldefar.

Men ikke kom og klag til meg når guttene blir for svake for mannfolkarbeid, legger han til og ser bort på Amund.

Amund er den sterkeste av oss alle, det vet du godt, sier Oldemor og ser hardt på Oldefar.

Det blir stille i sirkelen. Oldefar ser bort. Bare hesten pruster og stamper med hovene bortenfor.

Ja ja, sier Oldefar etter en stunds taushet. Han ser opp mot fjellkammen. Det blir nå ikke kaffe av at vi sitter her og kjekler.

Kom, Amund, sier Oldemor.

Hun tar bøtta og begynner å begynner å gå mot brønnen med raske skritt. Amund går sakte etter henne.

Du skal ikke høre på han, sier hun når de har kommet opp i gammen.

Jeg vet det, sier Amund. Han mener egentlig ikke noe galt med det. Han er nå bare som han er.

Oldemor ser på sønnen. Han sitter på huk og kløyver tynne fliser av en kubbe, én og én stikker han dem inn i ovnen. Hendene jobber vant og effektivt med øksa. Hun ser bort, tømmer vann fra bøtta over i kaffekjelen og setter den på ovnen. Når det er fyr i ovnen blir de sittende på hver sin krakk foran den og se på lyset som trenger ut gjennom ventilåpninga i ovnsdøra. Snart trekker varmen gjennom metallet og ut i rommet.

Jeg skulle ønske alt kunne vært bedre for dere, sier Oldemor uten å fjerne blikket fra lyset i ventilåpninga.

Amund snur seg og ser overrasket på henne.

Men pappa er jo bare sånn, han vil også det beste for oss, sier han. Det er derfor han sier sånt.

Det er ikke han jeg mener, sier Oldemor.

Amund blir stille. Snur seg og ser inn i lyset foran seg.

Jeg vet du går framfor brødrene dine, sier hun. Jeg vet det må være tungt for deg, å være den som alltid går fremst.

Hun snur seg mot ham. Han biter seg i leppa, ser rett fram, inn i ilden.

Jeg klarer meg, sier han.

Det vet jeg, sier hun. Du er sterk. Det har du alltid vært. Men jeg vil at du skal vite det. At jeg ser det. At jeg vet.

Nede ved åkeren står alle barna i en sirkel rundt Oldefar ute blant rendene. Erke og Sunná sitter og ser på dem sammen med den yngste dattera deres, for ung til å delta. Oldefar vifter med en kjepp, i enden av kjeppen er det knyttet et tjukt fiskesnøre, i enden av fiskesnøret en spiker. Han ser opp og får øye på Oldemor og Amund som kommer gående med kaffekjelen.

Amund, roper han, kom du hit og vis dem hvordan man skal slynge potet.

Amund går bort til flokken, Oldefar rekker han slynga.

Se nå hvordan Amund gjør det, dette kan han, sier Oldefar.

Amund plukker opp en gammelpotet som ligger igjen i randa. Han pirker spikeren i den et par ganger, leter etter det rette punktet, ikke for hardt, ikke for mjukt, når han finner det stikker han spikeren inn i poteten.

Flytt dere, sier han til de andre ungene.

De trekker seg forsiktig et par steg bakover, gir ham rom. Amund tar slynga i begge hender, bøyer seg bakover for å hente fart og lar slynga fare framover i et langt sveip. Når vinkelen er rett gir han slynga en liten snert før han stanser bevegelsen. Poteten rykkes løs fra spikeren og slynges i en høy bue nedover sletta, nesten helt ned til myrkanten.

Oj, roper Oldefar idet poteten treffer bakken og splintres i biter, det kaller jeg å slynge potet!

Ungene hyler også opprømt. Oldefar rusker Amund i håret. Amund rekker slynga videre til Hilmar som allerede har funnet en potet. Hilmar trykker poteten inn på spikeren, lener seg bak for å ta fart, men idet han skal slynge den rykker han til så hardt at poteten faller av og blir liggende igjen bakom ham mens slynga farer framover. De andre ungene ler. Hilmar ser forvirret opp på Oldefar.

Det er sånt som kan skje, sier Oldefar, Amund kan hjelpe deg.

Han går bort og setter seg med de andre voksne.

Nå skal det smake med kaffe, sier han idet han setter seg ned inntil Oldemor. Han legger hånda på låret hennes. Oldemor skjenker kaffe i koppen og rekker den til han. Så legger hun hånda si på hans.

Stor og svart som ei likkiste ligger åkeren i enga.

Oktober. Oldemor snører på seg kommagene om morgenen. Hun surrer båndene stramt om anklene, en spiral oppover mot leggen. Ei fuktig kulde i gammen. Hun fyrer opp, blir sittende ei stund, til varmen begynner å sive ut av ovnen.

Ei hånd stikker utenfor forhenget der guttene fortsatt ligger og sover. Røde render over fingrene. Det rykker i hånda, slik det gjør hos den som drømmer, kroppen endrer stilling, Bestefars ansikt kommer til syne under forhenget, hånda rykker til igjen, en grimase i Bestefars ansikt. Oldemor snur seg vekk. Et øyeblikk blir hun sittende borte ved ovnen. Så reiser hun seg og vekker Oldefar.

Til frokost spiser de klappakaker med smør og sirup. Raskt fyller ovnsvarmen gammen, siver inn i sprekkene og forplanter seg i torva.

Ja, en ny dag, sier Oldefar. Arbeidsdag for mor og meg, skoledag for dere.

De andre konsentrerer seg om maten, sier ingenting. Oldefar legger armen om Bestefar.

Når dere kommer hjem får dere hjelpe den gamle faren deres med veden, sier han. Vi må ha den til gårds og få hugget den opp før vinteren, vet dere.

Guttene nikker stilt. Bestefar sitter og holder i koppen. Foran ham ligger et halvspist stykke klappakake.

Spis nå maten din, Robert, sier Oldefar. Det er synd å kaste mat.

Uten å svare slipper Bestefar tak i koppen og plukker opp klappakakestykket. Den andre hånda blir liggende under bordet. Kjevene arbeider sakte, maler i stykker klappakakebiten i Bestefars munn. Han svelger tungt. Det er stille i gammen. Oldemor reiser seg. Uten å si noe går hun ut av gammen. Døra slamrer etter henne. Etter en stund kommer hun inn igjen med et fang vedskier som hun legger ned ved ovnen. Hun setter seg på krakken borte ved ovnen.

Jeg går en tur på fjellet for å se etter sauene i dag, sier hun.

Men er det ikke litt tidlig? spør Oldefar.

Jeg har ikke vært og sett til dem på lenge, sier Oldemor. Jeg vil vite hvor de er.

Jeg er nede igjen til guttene kommer fra skolen, legger hun til. Så blir jeg også med og hjelper med veden etter middag.

Ja ja, du vet jo selv, sier Oldefar.

Han vender seg mot maten igjen.

Når de andre har dratt knyter Oldemor på seg skautet. Hun trår ut på steinhella utenfor gammen, et øyeblikk blir hun stående og se opp mot fjellkammen. Så begynner hun å gå. Stien går langs enden av sletta, langs randen av myra. Oldemor går med raske steg. Først når hun kommer ned mot elva som renner gjennom dalen sakker hun på farta, blir mer avventende. Idet hun nærmer seg elva begynner hun å mumle fort og halvhøyt.

Evighet i æren og riket og din er makten for onde det fra oss frels med fristelse i inn ikke oss led syndere dine forlater og vi som synd vår oss forlat og brød daglige vårt dag i oss gi rike ditt komme navn ditt vorde helliget himmelen i er som du vår fader. Jeg døper deg Ola eller Anna og gir deg fred, mumler hun.

Forsiktig krysser hun elva på vadesteinene, trår rolig fra stein til stein, og fortsetter å gå sakte oppover mens hun gjentar det samme gang etter gang. Først når hun kommer opp til foten av fjellet slutter hun å mumle. Hun setter opp farta igjen og går raskt oppover stien mot fjellkammen. I skråninga luter trærne seg, krummet under minnet av snø.

Like oppunder kammen stikker ei lita berghylle ut, et høyt og fritt utkikkspunkt. Oldemor skrår av stien og går ut på kanten av hylla. Under henne durer fossen, hvitt kov stuper ned fjellsida, kobler seg på elva som renner gjennom dalen. På andre sida av elva ligger Planterhaug, teigene er små glenner i skoglandskapet, på de fleste gårdene er dreiepunktene små hus som skjærer mot engfargen, i utkanten av slike nye tun skimtes gårdenes gamle tun, små gammer som sett fra høyden er ett med gresset og jorda. Slik som tunet på deres gård. Ett med enga.

Andre bygder kobler seg på Planterhaug, danner en enklave av teiger, hus, gammer, en og annen fjøsbygning. Oldemor vender seg mot sør, langt der borte, bortenfor teigene, bortenfor skogen, ligger Ofotfjorden, grønnaktig, stille. Idet hun snur seg sprekker skylaget og sola slår igjennom, det glimrer grønt der nede og et øyeblikk, idet lyset forandres, er det som om fjorden løfter seg, som om den kommer. Kommer oppover. Oldemors munn rykkes åpen, magen trekker seg sammen, et langtrukkent skrik slipper ut.

Ikke noe ekko, kun svak resonans. Så er det stille. Bare fosseduren blir værende. Lenge blir hun stående der på kanten av berghylla, før hun vender om og går tilbake, nedover stien, sort under høstløvet.