Susan Hill

8

Britisk krim

De uskyldige

Oversatt av Sigrid Grande

Susan Hill

8

Britisk krim

De uskyldige

Oversatt av Sigrid Grande

Til alle muldvarpene mine

Salige er de rene av hjertet, for de skal se Gud

Matteusevangeliet

TAKK

Jeg vil gjerne få takke følgende ansatte ved Wiltshire politikammer: tidligere politimester Dame Elizabeth Neville, QPM; sjef for etterforskningsavsnittet, politiinspektør Paul Howlett, og politiførstebetjent Paul Granger – for rundhåndet å ha bidratt med informasjon, assistanse og råd, villig å ha lånt meg øre og for å ha invitert meg inn på arbeidsplassen sin.

Dessuten må jeg takke de (anonyme) ansatte ved police999.com, som så raskt og imøtekommende har svart på mine mange spørsmål.

I medisinske spørsmål har jeg hatt samtaler med et utall leger, men ønsker spesielt å takke dr. Ian Reekie, som så ridderlig så bort fra sitt eget yrkes rettesnor om å redde liv og i stedet ga meg råd om hvordan man gjør ende på det.

1

Ved daggry lå disen som en lett røyk over lagunen, og det var kaldt nok til at Simon Serrailler var glad for at han hadde på seg den tykke jakken sin. Han sto på den forlatte Fondamentaen med oppbrettet krage og ventet, innkapslet i den bomullsaktige stillheten. En søndagsmorgen i mars ved soloppgang var på denne siden av Venezia, hvor det var få turister som kom, et tidspunkt med minimal aktivitet; forretningsstrøket var gått til ro, og selv ikke de første kirkegjengerne hadde rukket å vise seg.

Han pleide bestandig å bo her, i det samme vesle husværet han leide i overetasjen på en øde lagerbygning som tilhørte vennen Ernesto, som hvert øyeblikk nå skulle komme og hente ham med båten. Den lille leiligheten var enkel, men bekvem, og fantastisk opplyst av himmelen og vannet. Om kvelden var det stille her, og fra Fondamentaen kunne han rusle omkring ved de bortgjemte bakevjene på utkikk etter ting han hadde lyst til å tegne. I løpet av de siste ti årene hadde han vært her minst én, og som regel to ganger i året. I likhet med tilsvarende steder i Firenze og Roma, var det både et arbeidssted og et tilfluktssted fra livet som politiførstebetjent. Men det var i Venezia han følte seg mest hjemme, og til Venezia han bestandig vendte tilbake.

Han hørte putringen fra motoren bare sekunder før han fikk øye på selve fartøyet, som dukket opp rett ved siden av ham fra den sølvglitrende disen.

«Ciao.»

«Ciao, Ernesto.»

Båten var liten og solid og fri for de typiske forskjønnende detaljene og utsmykningene som kjennetegnet den venetianske håndverkstradisjonen. Simon la lerretsvesken sin under setet og stilte seg ved siden av båtføreren idet de svingte rundt og satte kursen utover vannet. Disen la seg som spindelvev over ansiktet og hendene deres, og Ernesto satte straks ned farten. Men så var det som om de brått skar seg vei gjennom alt det hvite og kom ut i et tåkete, ugjennomsiktig lys der Simon kunne skimte øya foran dem.

Han hadde vært på San Michele flere ganger tidligere for å rusle rundt og samle inntrykk – han brukte aldri kamera – og visste at øya på denne tiden av døgnet, og med litt flaks, ville være forlatt også av de gamle og giktbrudne enkene som kom hit i sine svarte gevanter for å stelle familiegravene.

Ernesto forholdt seg taus. Han var ingen snakkesalig italiener. Han var baker, og med base i det grotteaktige kjøkkenet som hadde vært i bruk i familien hans i generasjoner, leverte han fortsatt rykende ferskt brød rundt om langs kanalene. Han ville imidlertid bli den siste, sa han hver gang Simon kom dit; sønnene hans viste ingen interesse, men studerte ved universiteter i Padova og Genova, mens datteren hans var gift med sjefen for et hotell i nærheten av San Marco, så når han la inn årene, var det over og ut.

Venezia var i endring. Det venetianske levesettet var på retur, de unge reiste ut og var ikke interessert i den krevende tilværelsen det var å tjene til livets opphold fra en båt. Om ikke lenge ville Venezia være historie. Simon kunne ikke få seg til å tro det og hadde vondt for å ta de dystre spådommene på alvor så lenge denne eldgamle, magiske byen fremdeles befant seg her og svevde over lagunen etter tusener av år og tross alle profetier. Den kom til å overleve, på den ene eller den andre måten, og ikke bare den overfylte og overprisede turistbyen, men det virkelige Venezia, menneskene som bodde og arbeidet i bakevjene av Zattere og Fondamenta og kanalene bak togstasjonen, og som fortsatt kom til å gjøre det om hundre år, støtte oppunder hverandre og betjene hotellene og turistområdet.

Men «Venezia dør,» gjentok Ernesto og gjorde en håndbevegelse mot San Michele, de dødes øy; snart ville den ikke være annet enn dette: en eneste stor gravlund.

De svingte opp mot brygga, og Simon tok opp vesken sin og steg ut.

«Lunsj,» sa Ernesto, «klokka tolv.»

Simon vinket og begynte å gå mot gravlunden med dens velstelte gangstier og snirklete marmormonumenter.

Lyden av motorbåten svant hen nesten med det samme, slik at det eneste han hørte, var sine egne skritt, litt morgenfrisk fuglesang og ellers den usedvanlige stillheten.

Han hadde hatt rett. Det var ingen andre her – ingen krokbøyde gamle kvinner med svarte skaut, ingen familier med kortbuksekledde smågutter med fargerike blomsterbuketter i hendene, ingen arbeidsfolk som luket i grusen.

Det var fremdeles kjølig, men disen hadde lettet, og solen var i ferd med å gå opp.

Det var et par år siden han først hadde kommet over og merket seg gravmonumentet, men det året hadde han for det meste holdt til ved markedsbodene på torget og tegnet haugene med fisk, frukt og grønnsaker, folkemengdene og torghandlerne, og hadde ikke hatt verken tid eller overskudd til å ta gravferdsøya innover seg i detalj.

Han nådde frem til monumentet og stanset. Oppå steinsokkelen var det en engel, kanskje tre meter høy, med sammenfoldede vinger. Den var flankert av tre kjeruber, alle med bøyde hoder og sorgtunge ansikter, alle så vakre i sitt livløse alvor. De var selvfølgelig idealiserte, men Simon var ganske sikker på at de måtte være basert på ekte mennesker. Årstallet på monumentet var 1822, og englenes ansikter var typisk venetianske, ansikter man fortsatt så den dag i dag hos eldre menn på vaporettoen og unge menn og kvinner som spaserte i sine designerklær langs Riva degli Schiavoni i helgene. Det var et ansikt man så i de store maleriene i kirkene, og i form av kjeruber og helgener og jomfruer og prelater og fromme borgere med oppadvendte blikk. Simon var fascinert av det.

Han fant seg et sted å sitte, på kanten av et av de andre monumentene i nærheten, og tok frem tegneblokkene og blyantene sine. Han hadde også tatt med seg en termos med kaffe og litt frukt. Morgenen var fortsatt disig, og det var ikke varmt. Men nå ville han være oppslukt her de neste tre timene eller så, og kun ta pauser for å rusle litt til og fra på gangstiene og strekke på bena. Klokka tolv skulle Ernesto komme og hente ham. Da ville han først stikke innom leiligheten med tingene sine og så ta seg en Campari og spise lunsj på trattoriaen han pleide å gå på når han var her. Etter det ville han ta seg en blund før han tok en tur til de travlere delene av byen, kanskje ta en vaporetto langs Canal Grande og tilbake igjen bare for gleden ved å seile på vannet mellom de gamle, fornemme og forvitrede husene og se lysene tennes.

Den ene dagen var stort sett den andre lik. Han tegnet, vandret omkring, spiste og drakk, sov og observerte. Han tenkte lite på hjemmet og det andre livet sitt, yrkeslivet.

Denne gangen, derimot …

Han visste hvorfor han ble trukket mot San Michele og statuen av de sønderknuste englene: av samme grunn som han hadde oppsøkt de dunkle, røkelsesduftende små kirkene i bortgjemte avkroker av byen, ruslet rundt der inne og betraktet de samme gamle, svartkledde enkene knele med rosenkransene sine eller tenne lys på et av stativene.

Da Freya Graffham, som i så kort tid hadde vært overkonstabel under ham ved Lafferton politikammer, døde, hadde det gått langt sterkere og mer vedvarende inn på ham enn han ville ha forventet. Det var nå gått et år siden hun ble drept, men fremdeles ble han hjemsøkt av hvor grusomt det hadde vært, og av det faktum at hun hadde berørt ham følelsesmessig på en måte som han ikke hadde innrømmet for seg selv mens hun hadde vært i live.

Legesøsteren hans, Cat Deerbon, hadde sagt at han tillot seg å ha sterkere følelser for Freya av den enkle grunn at hun var død og dermed ute av stand til å gi tilsvar – og ergo ingen trussel.

Hadde han følt seg truet? Han forsto utmerket godt at hva søsteren hans mente, men med Freya hadde det kanskje vært annerledes.

Han skiftet stilling og la skisseblokken til rette på knærne. Han tegnet ikke hele statuen, men ansiktene til engelen og kjerubene hver for seg; han ville heller komme tilbake og tegne den i sin helhet, og deretter finpusse på de enkelte tegningene til han ble fornøyd. Den neste utstillingen hans ville bli den første i London, så alt måtte være perfekt.

En halvtime senere reiste han seg for å strekke på bena. Gravlunden var fremdeles like folketom, men nå sto solen høyt på himmelen og varmet ham i ansiktet der han gikk frem og tilbake mellom de svarte, hvite og grå gravsteinene. Flere ganger på akkurat denne Venezia-turen hadde han vurdert muligheten for faktisk å slå seg ned her. Han hadde bestandig satt jobben høyt – han hadde valgt helt motsatt av hele den øvrige familien, som var leger i andre og tredje generasjon – men etter at Freya døde, hadde dette andre livet, med tegningen og muligens det å flytte utenlands for å vie seg til den, øvd en stadig sterkere tiltrekningskraft på ham.

Han var trettifem. Om ikke lenge ville han bli forfremmet til politioverbetjent. Han ønsket det.

Og han ønsket det ikke.

Han snudde seg tilbake til de sørgende englene. Men gangstien foran ham var ikke lenger tom. Ernesto kom gående mot ham, og da han så Simon, løftet han armen og hilste.

«Ciao – er det noe i veien?»

«Jeg kommer for å hente deg. Det kom en telefon til deg.»

«Jobben?»

«Nei, familien. Faren din. Han vil at du ringer ham tilbake fort.»

Simon la skisseblokken og blyantene tilbake i lerretsvesken og fulgte etter Ernesto til brygga med raske skritt.

Mamma, tenkte han, det har skjedd noe med henne. Moren hans hadde hatt et lett slag for et par måneder siden, et resultat av høyt blodtrykk og for mye stress, men hadde kommet seg fint og tilsynelatende sluppet unna ettervirkninger. Cat hadde sagt at han ikke trengte å avlyse reisen sin. «Det går fint med henne, det var ikke alvorlig, Si. Det er ingenting som tilsier at det kommer til å skje igjen. Og dessuten er det jo en ganske smal sak for deg å komme deg hjem om hun skulle bli dårlig.» Som var det han måtte gjøre, tenkte han der han sto ved siden av Ernesto mens de kjørte i full fart tilbake over det nå solblanke vannet.

Den eneste overraskelsen var at det ikke hadde vært Cat, men faren hans, som hadde ringt. Richard Serrailler mislikte Simons yrkesvalg, kunstinteressen hans, det at han var ugift – ham, kort og godt.

«Hørtes han bekymret ut?»

Ernesto trakk på skuldrene.

«Nevnte han moren min?»

«Nei. Bare ring, du.»

Båten suste opp mot kaia og gjorde en elegant liten sving før den stanset.

Simon la hånden på Ernestos arm. «Du er en god venn. Takk for at du kom tilbake.»

Ernesto bare nikket.

Simon løp opp den mørke trappen fra den tomme lagerbygningen til leiligheten. Han slengte fra seg vesken og jakken på gulvet. Telefonforbindelsen hadde kommet seg etter at de nye digitallinjene var blitt installert, og han kom gjennom til Hallam House med det samme.

«Serrailler.»

«Det er Simon.»

«Ja.»

«Går det bra med mamma?»

«Ja da. Jeg ringte for å gi beskjed om søsteren din.»

«Cat? Hva er det som har skjedd?»

«Martha. Hun har fått lungebetennelse. Hun er overført til Bevham sentralsykehus. Hvis du vil se henne i live, er det best du kommer hjem.»

«Så klart, jeg …»

Men faren hadde allerede lagt på. Richard Serailler kastet ikke bort ord på noen, og minst av alle på politisønnen sin.

Det gikk et kveldsfly til London, men for å få plass på det ble Simon likevel nødt til å bruke en halvtime i telefonen og til slutt ta imot hjelp fra en kontakt i det italienske politiet. Resten av dagen brukte han på å pakke, rydde opp i leiligheten og avtale skyss med Ernesto til flyplassen, så først da han satt på det fullpakkede flyet, fikk han tid til å tenke. For det hadde han ikke gjort, ikke før nå. Telefonen fra faren hadde praktisk talt vært en ordre, og han hadde adlydt uten å mukke. Forholdet til Richard Serrailler var så dårlig at Simon oppførte seg overfor ham som overfor en overordnet kollega, og med omtrent like mye følelser involvert.

Setet hans lå rett ved den ene vingen, så det var ikke mye han fikk sett av lagunen der nede idet flyet lettet, noe som egentlig var like greit, siden det denne gangen føltes ekstra vanskelig å dra fra Venezia, å forlate fristedet sitt, arbeidet sitt og den fredelige og uforstyrrede boligen. Når han vandret rundt i byen, over kanalbroene, over torgene, gjennom de små, mørke smugene mellom de høye, gamle husene, når han satt og studerte livet og tegnet og snakket med Ernesto og vennene hans over en kveldsdrink, var Simon Serrailler en annen mann enn politiførstebetjenten ved Lafferton politikammer, med et helt annet liv og interesser og vidt forskjellige prioriteringer. Tiden på flyet var vanligvis en tid der han beveget seg fra den ene til den andre, men i kveld ble han slynget tilbake til hverdagslivet uten den vanlige stressfrie overgangsperioden.

Setebelte-symbolet ble slukket, og trallen med drikkevarer ble buksert nedover midtgangen. Han ba om en gin tonic og en flaske mineralvann.

Simon Serrailler var trilling. De andre i kullet var allmennpraktikersøsteren Cat og broren Ivo, som var lege i Australia. Martha var ti år yngre, født da Richard og Meriel Serrailler var i midten av førtiårene. Hun var alvorlig psykisk og fysisk funksjonshemmet og hadde bodd på et pleiehjem størstedelen av livet. Hvorvidt Martha gjenkjente Simon, var umulig å si.

Synet av søsteren hadde bestandig gjort dypt inntrykk på ham. Noen ganger lå hun i sengen, andre ganger satt hun i en rullestol med kroppen støttet opp og spent fast og med ekstra støtte for hodet. Hvis det var fint vær, pleide han å trille henne ut i hagen og rundt langs gangstiene mellom buskene og blomsterbedene. Ellers satt de på rommet hennes eller i et av fellesarealene. Det var ingenting han kunne ta med til henne. Han snakket med henne og holdt henne i hånden og kysset henne da han kom og gikk.

Med årene bekymret han seg stadig mindre for om hun kjente ham igjen eller fikk noe ut av samværet deres, for om besøkene hans ikke betydde noe for henne, ble de like fullt viktige for ham, litt på samme måte som disse Italia-turene var viktige. Sammen med Martha ble han en annen. Tiden han tilbrakte med å sitte ved siden av henne og holde henne i hånden, tenke og snakke med lav stemme, hjelpe henne med å drikke av et sugerør eller spise av en skje, oppslukte ham, roet ham og fikk alt annet i livet hans til å tre i bakgrunnen.

Hun var en ynkelig fremtoning, siklende og frastøtende og ute av stand til å kommunisere, knapt til stede, og da han var barn, hadde hun gjort ham opprørt og skamfull. Martha hadde ikke forandret seg. Men det hadde han.

Foreldrene hans nevnte henne nå og da, men kom aldri inn på detaljer, og slike samtaler var bestandig blottet for følelser. Hva følte moren hans rundt eller for henne? Faren hans dro og besøkte henne, men snakket aldri om det.

Hvis hun ble dårlig, ble alltid tilstanden veldig fort kritisk, og likevel hadde hun overlevd i tjuefem år. Når hun ble forkjølet, gikk det over i luftveisinfeksjon og deretter i lungebetennelse. «Hvis du vil se søsteren din i live …» Men alt dette hadde skjedd før. Kom hun til å dø denne gangen? Var han lei seg for det? Hvordan kunne han vel være det? Hvordan kunne vel noen være det? Ønsket han henne med andre ord død? Tankene hans skiftet uvilkårlig spor. Men han hadde behov for å snakke. Han ville ringe Cat så snart de landet.

Han drakk mer av drinken sin. I bagasjeboksen over ham lå det to skissebøker fulle av nye tegninger, der han ville velge ut de beste og jobbe videre med dem til utstillingen. Han hadde kanskje nok tross alt; kanskje ville de fem ekstra dagene i Venezia uansett bare ha gått med til ørkesløs vandring.

Han tømte glasset, tok frem en liten skisseblokk han bestandig bar på seg, og begynte å tegne det kunstferdig flettede og perlebesatte håret til den unge afrikanske kvinnen i setet overfor ham.

Flyet duret videre over Alpene.

2

«Det er meg.»

«Hei!» Cat Deerbon ble som alltid glad for å høre brorens stemme og satte seg ned, innstilt på å snakke. «Et øyeblikk, Si, jeg må bare finne riktig stilling.»

«Går det bra med deg?»

«Ja da, jeg har bare litt problemer med å sitte.» Cat ventet sitt tredje barn om et par ukers tid.

«Greit, da har jeg innrettet meg så godt det lar seg gjøre … men du, det må da bli fryktelig dyrt for deg å ringe fra Italia, skal jeg ikke heller ringe deg opp?»

«Jeg er på Heathrow.»

«Hva …?»

«Pappa ringte. Han sa at hvis jeg ville se søsteren min i live igjen, var det best jeg kom hjem.»

«Taktfullt formulert.»

«Som alltid.»

«Mamma og jeg ble enige om at vi ikke skulle fortelle deg det.»

«Hvorfor ikke?»

«Fordi du trengte ferie, og dessuten er det ingenting du kan gjøre, og Martha kommer ikke til å kjenne deg igjen …»

«Men jeg kommer til å kjenne igjen henne.»

Cat ble taus et øyeblikk. Så sa hun: «Ja, selvsagt. Beklager.»

«Ikke tenk på det. Men du, jeg er ikke hjemme igjen før nokså sent, men da drar jeg rett til sykehuset.»

«Ok. Chris er ute hos en pasient, og det kan godt hende at han drar innom henne igjen hvis han er i området. Kommer du bort hit i morgen? Jeg begynner å bli for stor til at jeg bør sette meg bak rattet.»

«Hva med mamma?»

«Det er umulig å si hva hun føler, Si, du vet hvordan det er. Hun drar opp dit. Hun kommer hjem. Hun kommer noen turer hit, men hun snakker ikke om det.»

«Nøyaktig hva var det som skjedde?»

«Det vanlige – forkjølelse fulgt av luftveisinfeksjon, og nå lungebetennelse … hvor mange ganger har vi ikke vært gjennom akkurat det samme? Men jeg tror ikke kroppen hennes er sterk nok til å stå imot den nå. Hun har nesten ikke reagert på behandlingen, og Chris sa at de nå lurer på hvor aggressiv den bør være.»

«Stakkars vesle Martha.»

Brorens ømme, bekymrede stemme ga gjenlyd i ørene hennes idet Cat la på. Tårene presset seg frem, som de så lett gjorde når hun var gravid … bare synet av et av datterens kosedyr i pjuskete forfatning på gresset etter at det hadde blitt glemt ute i regnet den ettermiddagen, hadde rørt henne til tårer. Hun heiste seg klossete opp av sofaen. Hun hadde glemt nesten alt om hvordan det føltes å vente barn. Sam var åtte og et halvt nå, og Hannah sju. Dette tredje barnet var ikke planlagt. Hun og Chris var de eneste partnerne i sin egen allmennpraksis, og sto på det de maktet. Men selv om hun aktet å ta imot pasienter i det små så snart hun kunne, visste Cat at hun måtte regne med å bli sittende på sidelinjen det neste halvåret og jobbe deltid året etter. Og nå som barnet var på vei og hun hadde vent seg til tanken, hadde hun dessuten lyst til å være hjemme med det og samtidig vie mer tid til de to andre, og ikke bare skynde seg tilbake til den utmattende praksishverdagen. Det kom ikke til å bli noe fjerde barn, så dette var dyrebart, og hun hadde tenkt å kose seg med det.

Hun la seg ned på sofaen for å prøve å sove, men fikk ikke fred for tankene som kvernet rundt i hodet. Så merkelig og likevel så typisk for faren deres å ringe til Venezia, og så de ordene han brukte. Hvis du vil se søsteren din i live, er det best du kommer hjem.

Men hvor ofte besøkte han egentlig Martha? Cat hadde knapt nok hørt ham ytre navnet hennes, selv om han en gang hadde gjort henne rasende da han hadde kalt Martha «grønnsaken» i Sam og Hannahs påhør. Skammet han seg over å ha et hjerneskadet barn? Eller var han sint? Bebreidet han seg selv eller Meriel?

Og hva hadde fått ham til å ringe Simon, det andre barnet han viet skammelig lite oppmerksomhet?

Simon, det mennesket hun var gladere i enn noen andre, bortsett fra mannen og barna sine.

Katten Mefisto dukket opp fra ingensteds og hoppet stille opp til henne i sofaen, hvor den slo seg til ro.

Snart sov de alle tre.

3

Selv om klokka knapt var ti, var gatene mørke og nesten folketomme. Men lysene fra Bevham sentralsykehus strålte i mørket, og idet Simon Serrailler svingte inn i innkjørselen, ble han forbikjørt av en ambulanse med hylende sirener i full fart mot akuttmottaket.

Han hadde bestandig likt å jobbe om kvelden, hadde likt det helt fra den første tiden som patruljerende konstabel, og likte det fremdeles når han en sjelden gang ble satt til å lede en kveldsoperasjon. Han ble oppildnet av krisestemningen og den ekstra intensiteten, der det var som om hver bevegelse og hvert ord fikk avgjørende betydning, så vel som den underlige nærheten som oppsto ved vissheten om at de var mennesker som jobbet med viktige og av og til farlige oppdrag mens resten av verden sov.

Han steg ut på den halvtomme parkeringsplassen og kikket mot den svære, ni etasjer høye hovedbygningen med diverse lavblokker som stakk ut i ulike vinkler.

Venezia var lysår unna, likevel så han brått for seg gravlunden på San Michele slik den hadde vært den kjølige søndagsmorgenen, så de slyngete grusstiene og de lyse, urørlige og sorgtyngede statuene. Der, som nå her på sykehuset, var det samlet så mye følelser, som om de fylte hver sprekk og man kunne føle det og lukte det og puste det inn.

Han gikk inn gjennom glassdørene. Om dagen minnet foajeen mest om avgangshallen på en flyplass, med en ansamling småbutikker og en stadig strøm av mennesker. Bevham sentralsykehus var et universitetssykehus med ekspertise på en rekke spesialfelt og hadde et enormt antall pasienter og personale. Nå som kontorene og de polikliniske avdelingene var stengt, snek den virkelige sykehusatmosfæren seg tilbake i korridorene. Lys bak dører, gnislende traller, en lav stemme, rasling fra forheng … Simon gikk langsomt mot intensivavdelingen. Atmosfæren her, følelsen av liv og død side om side, slo mot ham og fikk pulsen til å øke.

«Førstebetjent?»

Han smilte. Et av de få menneskene her som kjente ham gjennom arbeidet, var tilfeldigvis vakthavende sykepleier.

Avdelingen var i ferd med å gå til ro for kvelden. På en av underavdelingene ble det satt skjermbrett foran enkelte senger hvor lyset sto på. I bakgrunnen lød den svake pipingen og summingen fra overvåkningsskjermer. Døden virket veldig nær, som om den lurte i skyggene eller bak et forheng, på spranget.

«Hun ligger på et mindre rom her nede.» Søster Blake viste vei.

En lege med oppbrettede skjorteermer og et stetoskop dinglende rundt halsen kom ut av et avlukke og strenet av gårde samtidig som han sjekket personsøkeren sin.

«De blir visst bare yngre og yngre.»

Søster Blake snudde seg. «Helt nede i sånn omtrent seksten, spør du meg.» Hun stanset. «Søsteren din ligger her inne … det er stille. Dr. Serrailler har sittet hos henne i nesten hele dag.»

«Hvordan ser det ut?»

«Mennesker i din søsters tilstand har en tendens til å pådra seg luftveisinfeksjoner … ja, det vet du jo, dem har hun jo hatt nok av. Ingen fysioterapi i verden kan kompensere for mangelen på bevegelighet.»

Martha hadde aldri lært seg å gå. Hun hadde hjernekapasitet på nivå med et spedbarn og manglet praktisk talt alle motoriske ferdigheter. Hun hadde aldri lært seg å snakke utover å lage pludrelyder, hadde aldri oppnådd noen kroppsbeherskelse, men hadde ligget til sengs eller sittet i stoler og rullestoler med hodet støttet opp av et stativ hele sitt liv. Da hun var helt liten, hadde de byttet på å bære henne, men hun hadde alltid vært tung, og etter at hun fylte tre, var det ingen av dem som hadde orket det lenger.

«Det der er avdelingstelefonen, men det er ingen i resepsjonen … underbemannet som vanlig. Bare huk tak i meg om det er noe.»

«Takk skal du ha.»

Simon åpnet døren til rom C.

Lukten var det første som slo ham – lukten av sykdom som han alltid hadde avskydd, men synet av søsteren i den høye, smale og tilsynelatende ubehagelige sengen gikk rett i hjertet på ham. Det blinket i apparatene hun var koblet opp til via diverse slanger og ledninger, og posen med klar væske som hang i stativet sitt, dannet av og til små bobler etter hvert som innholdet ble matet inn i åren i armen hennes dråpe for dråpe.

Men idet han gikk nærmere sengen og kikket ned på henne, ble apparatene usynlige, irrelevante. Simon så den søsteren han alltid hadde sett. Martha. Hjerneskadet, ubevegelig, blek og tung og med en strime av sikkel ut av den ene munnviken. Martha. Hvem visste hva hun hadde oppfattet av livet sitt, verden, omgivelsene sine, menneskene som pleide henne, familien som var glad i henne? Det var ingen som noen gang hadde klart virkelig å kommunisere med henne. Et kjæledyr hadde høyere bevissthetsnivå og intelligens enn henne.

Og likevel … så hadde hun hatt en slags livsgnist i seg som hadde vekket noe i Simon helt fra begynnelsen av, en følelse sterkere og mer grunnleggende enn medlidenhet, ja selv sterkere enn følelsen av slektskap med en av hans eget kjøtt og blod. Mens hun ennå hadde bodd hjemme, hadde han ofte tatt henne med ut i hagen eller spent henne fast i bilen og kjørt langt av gårde med henne, overbevist om at hun fant glede i å se ut av vinduet, og han hadde trillet henne rundt i gatene for å gi henne adspredelse. Og han hadde alltid snakket med henne. Hun hadde opplagt kjent igjen stemmen hans, selv om hun ikke kunne ha hatt den fjerneste anelse om hva lydene den stemmen laget, betydde. Da han senere hadde dratt for å besøke henne på Ivy Lodge, hadde han lagt merke til at det kom en oppmerksom stillhet over henne så snart hun hørte ham snakke.

Han elsket henne, med en uvanlig, ren kjærlighet som aldri kan anerkjennes eller besvares, og heller ikke gjør krav på det.

Håret hennes var gredd og hang løst rundt hodet der det lå på den høye puten. Ansiktet hennes var nærmest blottet for personlighet og karakter; det var som om tiden hadde sveipet over det uten å etterlate seg et eneste spor. Men håret hennes, som alltid hadde vært kortklipt, slik at det skulle være lettere å stelle, hadde i det siste fått vokse ut, og nå skinte det i lyset fra taklampen, den samme hvitblonde nyansen som hans eget.

Simon trakk ut stolen ved sengen, satte seg ned og tok hånden hennes.

«Hei, kjære deg. Her er jeg.»

Han så på ansiktet hennes, ventet på at pusten hennes skulle endre seg, at øyelokkene skulle bevre og vise at hun skjønte, hørte ham, fornemmet ham, og ble trøstet, beroliget.

De lysende grønne og hvite strekene på skjermen fortsatte å løpe i små, regelmessige krusninger.

Luften gikk overfladisk inn og ut av lungene hennes med en raspende lyd.

«Jeg har vært i Italia og tegnet … massevis av ansikter. Folk på kafé, på vaporettoen. Venetianske ansikter. De samme ansiktene man kan se på de store maleriene som ble malt for fem hundre år siden, alltid det samme ansiktet, bare klærne er annerledes. Jeg sitter på kafeer og drikker kaffe eller Campari og bare studerer ansiktene. Det er ingen som bryr seg.»

Han fortsatte å snakke, men ansiktet hennes var akkurat som før, og øynene forble lukket. Hun var et sted lenger borte, dypere nede og mer utenfor rekkevidde enn hun noen gang hadde vært.

Han ble sittende der en time med hånden rundt hennes og snakke til henne med lav stemme som om han trøstet et lite barn.

Han hørte lyden av en tralle som kom nedover avdelingen, og noen som ropte noe. Han ble overmannet av en enorm tretthet, og et øyeblikk var det like før han la hodet på sengen ved siden av Martha så han kunne sove.

Knakket på døren fikk ham til å skvette opp.

«Si.»

Svogeren hans, Cats ektemann Chris Deerbon, listet seg inn i rommet. «Jeg tenkte du kunne trenge dette.» Han rakte frem en isoporkopp med te. «Cat sa at du var her.»

«Hun ser ikke bra ut.»

«Nei.»

Simon reiste seg og strakte ut ryggen, som alltid begynte å verke hvis han ble sittende for lenge. Han var én nittitre høy.

Chris kjente på Marthas panne og kastet et blikk på apparatene.

«Hva tror du?»

Chris trakk på skuldrene. «Vanskelig å si. Hun har vært gjennom alt dette før, men nå har hun veldig mye å kjempe mot.»

«Alt.»

«Det er ikke stort til liv.»

«Kan vi være sikre på det?»

«Jeg tror det,» sa Chris mildt.

De ble stående og se ned på Martha til Simon hadde drukket opp teen sin og kastet koppen i søppelbøtten.

«Takk, Chris, nå holder jeg ut til jeg kommer meg hjem. Jeg er helt kjørt.»

De forlot rommet sammen. Ved døren snudde Simon seg. Fra han hadde kommet, hadde han ikke sett noe, ikke et glimt, ingenting, bortsett fra den raspende pusten og den jevne pipingen fra apparatene, som røpet at kroppen i sengen var en levende ung kvinne. Han gikk tilbake, bøyde seg over Martha og kysset henne i ansiktet. Huden hennes var klam og litt dunete, som huden på et nyfødt barn.

Simon trodde ikke han ville få se henne igjen i live.