Sigrid Lunde

6

Lokketoner

Maktesløs

Sigrid Lunde

6

Lokketoner

Maktesløs

Persongalleri

Synnøve Sandmo, tjenestejente på gården Storset.

Tønnes Sandmo, hennes far, er enkemann og arbeider for Lars Storset.

Olaug Sandmo, enke, Tønnes’ mor og Synnøves bestemor.

Bent Røysa, yngste sønn på husmannsplassen Røysa, som også ligger under Storset.

Lars Olsson Storset, eier gården Storset. Tidligere dragon med sekondløytnants rang.

Elisabet Meissner Storset, Lars’ hustru, av trondhjemsk velstandsfamilie.

Camilla Meissner, Elisabets ugifte søster. Hun er kuppelrygget og har klumpfot.

Christine Meissner, Camilla og Elisabets brordatter, bor på Storset av mystiske grunner.

Øyvind Kløften, oppsynsmann (kalt «stordrengen») på Storset, Lars’ håndgangne mann.

Maret Skogja, Bjørn Skraltbakken, Jon, Kari, tjenestefolk på Storset.

Petronius Finckenhagen, sogneprest i Sæterdalen og fiende av Storset.

Oddvar Einbakk, velberget skipper og bonde. Moren heter Alvilde.

Unni Jensdatter «Storbrake» Stranda, vakker fattigjente, tidligere Lars Storsets elskerinne, nå tvangsforlovet med Oddvar Einbakk.

Fante-Feke, eller Fredrik Olsen, tater og spillemann.

Andreas Fjeld, stadsmusikant i Trondhjem.

Violetta Fjeld, Andreas Fjelds eldste datter.

Marius Fjeld, Andreas Fjelds eldste sønn.

Stephan Meissner sr., Camilla Meissners far.

Caroline Agnetha Meissner, hans hustru.

Cordt Thommsen, sersjant.

Isak Thommsen, sakfører, Cordts bror.

Ordliste

Lurer du på visse ord i dialekten? Bak i boken finner du en ordliste som kan være til hjelp.

Dette har skjedd:

Husmannsjenta Synnøve Sandmo er tjenestejente hos den vanføre Camilla Meissner, på storgården Storset. Camillas søster Elisabet er gift med den mektige og hensynsløse storbonden og offiseren Lars Storset. Han begjærer Synnøve, men hun og fattiggutten Bent Røysa har lovet hverandre evig troskap.

Frøken Camilla og hennes niese Christine Meissner drar til Trondhjem på julegjestebud. Synnøve får bli med for å få treffe sin elskede Bent igjen, for han er nå i musikerlære hos stadsmusikant Fjeld. Fjelds eldste sønn, Marius, flørter med Synnøve. Samtidig er Violetta Fjeld forelsket i Bent, som må trå svært varsomt, siden hun er stadsmusikantens datter.

Camilla Meissner blir syk og testamenterer alt sitt til Synnøve. Dette får Meissner-familien til å rase, men Camilla friskner til, og alt løser seg. Synnøve treffer sersjant Cordt Thommsen og hans yngre bror Isak, som er advokat. Hun merker at Isak svermer for Christine, men Christine har kastet sitt blikk på Marius, selv om han er langt under hennes stand.

Bent anklages for å ha stjålet sølvtøy fra herr Fjeld, og kommer i fengsel. Isak bistår som hans advokat. Men det er Marius Fjeld som står bak, i et forsøk på å røyklegge at han har et incestuøst forhold til sin søster.

I Sæterdalen kommer Lars Storset i kamp med «Storset-skrømtet», som tas av dage. Det viser seg at han er oppsynsmann Kløftens halvbror. Synnøve er ufrivillig vitne til det hele.

Lars’ fiende, sogneprest Finckenhagen, vil ha både Lars og Synnøve straffet – Lars for drap og Synnøve for «løsaktig adferd», et rykte som Lars har påført henne, selv om intet har skjedd. Det hele tilspisser seg når presten vil sette Synnøve i gapestokken.

Slik sluttet forrige bok:

Presten la redningen i munnen på henne: Hvis hun sto fram for hele bygda og sa at hun var en hore, fikk hun slippe gapestokken. Å ja – hun var redd for gapestokken. Men hun var enda mer redd for å bli kalt Lars Storsets elskerinne!

– Står du villig fram? Han nesten tagg, tryglet. – Svar, Synnøve! Hos Herren Kristus finnes tilgivelse, og også hos Hans usle tjener.

– Eg kan ikkje, presten.

– Hva? Kan du ikke?

– Nei. For Lars Storset he aldri hatt meg millå arman sin.

Prestens ansikt fikk en mørkerød farge, og Synnøve var redd for at han ville falle om på flekken. I samme øyeblikk visste hun det: Hadde det fantes en sjanse for nåde, var den borte i dette øyeblikket.

FØRSTE KAPITTEL

Sæterdalen, 5. april 1821

Finckenhagen tok seg til hodet. – Forvillede menneske! ropte han. – Å, mitt stakkars hode!

Synnøve krympet seg. Hun hadde sagt at hun ikke ville lyve synden på seg. Hun var skremt til døden. Likevel kunne hun ikke ha gjort noe annet.

Presten ropte opp mot taket. – Herre, opplys denne forvillede, enkle sjel! Han trakk henne med seg ut, og med et fast grep i armen hennes marsjerte han så fort mot kirken at hun måtte løpe for å henge med.

– Raskere! sa han. – Eller vil du at jeg skal lede deg etter en flette?

En mengde mennesker var samlet foran kirken. Hun visste hvorfor de var her: De ville se hennes ydmykelse. Men aller helst ville de se Lars Storset i gapestokken.

De stirret da presten, ennå rød i toppen, slepte henne med seg mot gapestokken. Han brøytet seg fram til stokken, og snudde seg. – Hvor er betjenten, Hans Steinvik?

Synnøve så ikke opp. Hvis dette skjedde, skulle hun ikke leve en dag etterpå. Herren ville straffe henne fordi hun hadde fart hovmodig fram.

– Eg kjem, presten, lød stemmen til Hans. – Eg har både bolt og hammar.

Synnøve så bare føtter, for hun ville ikke møte blikk. Føttene trengte seg tettere og tettere på. Hun så lensmannsbetjentens støvler, og hevet blikket. Han flirte. – Du trudd du var berga, du, Synnøve! ropte han. – Men det er ikkje så enkelt her i verda.

En høy stemme brøt inn. – Her kjem Lars Storset!

Synnøve forsto at han trengte seg fram i folkemengden.

– Ka driv du med, prest? ropte han.

– Ikke nærmere, Storset! ropte presten. – Det er mitt embete du forhåner, og din tid kommer tidsnok. Mitt tålmod er slutt. Nærmest på mine knær tagg jeg denne piken om å tilstå, på mitt kontor, og likevel …

Synnøve så Lars inn i øynene. Han var fienden, men akkurat nå var han hennes venn.

Han gjorde store øyne. – Men jødde meg, Synnøve. Kem har slege deg i ansiktet?

Synnøve svarte ikke. Hun så alle ansiktene, alle de stirrende øynene og de mumlende munnene. Synet av dem ville for alltid brenne seg inn i hukommelsen hennes, trodde hun. Men det var ikke bare hånlige og triumferende miner å se; hun merket også medfølelse. Alle var ikke imot henne. Og der sto Lars i dragonuniformen sin, bortsett fra den svarte filthatten, som var den han brukte til findags.

– Var det du som slo Synnøve, Lat-Hans? Han stirret på betjenten.

– Nei, eg kom ikkje halvnére ho, eg …

Men Lars brydde seg ikke om det. Han grep betjenten, som ikke var noen småkar selv, og ristet ham som en filledukke.

– Slepp meg, Lars! pep mannen. – Eg tok ikkje ‘ti ho, sie eg!

– Ett skritt nærmere, ropte presten, – så er du i lenker, Lars Storset! For du er et tvers igjennom ondt menneske. Om vi ikke visste det før, så står det her – i skrift – at du med egen hånd har frarøvet et menneske livet. Et syndens menneske, sant nok. Dog var det ikke ditt ansvar å drepe dette mennesket. Men på din tilskyndelse er også et annet menneske blitt tatt av dage. Et uskyldig, udøpt Guds barn har du frarøvet liv og salighet! Prestens stemme ble til en torden. – Og sist, og minst, men stort nok: Den som har diktert det brev jeg nylig har fått i hende, sverger med hånden på Bibelen på at han ofte har bevitnet at ugift pike Synnøve Tønnesdatter Sandmo villig og skamløst har gitt seg hen til Lars Olsson Storset.

– Den som skreiv ‘ta, må ha lygi, presten, lød en stemme bak i folkehopen. – Slik er ho ikkje, ho Synnøve!

Synnøve svelget da hun kjente igjen røsten. Tønnes, hennes egen far, sto opp for henne.

– Hvem sa de ord? ville presten vite.

– Det er ikkje berre han som sie det, istemte en kvinnestemme som Synnøve ikke kjente. – Vi er mange som veit om dråkja. Ho er ikkje slik.

Mange tilrop fulgte, og de bar preg av det Synnøve visste: De færreste likte denne strenge presten.

– Slepp dråkja fri! kommanderte Lars.

Presten løftet hendene mot himmelen. – Straffen er nær, Lars Olsson Storset, du Lucifers håndlanger! For du slipper ikke unna med gapestokken.

– Men ka tør du å sei, lygarprest? Ka slags ord våga du å kaste inn i ansiktet mitt?

Synnøve var blitt tvunget ned på kne. Rett foran henne sto gapestokken, med løs hengsel. Kinnet verket etter slaget presten hadde gitt henne, og hun frøs, siden marken fremdeles var snødekt.

Lars Storset var rød i fjeset. Slike ord var han ikke vant til å høre. – Det du sie, er løgn frå ende til annan, prest, sa han med en stemme som var raspende hes. – Vetta det, di som står her med store auå og gapa: Di er alle vitna til det presten sie.

Synnøve kjente prestehånden som klør rundt skulderen. Ordene hans tordnet over hodet hennes. – Kristelige mennesker, den hele sæterdalske sulamitt som her står …

Så sprutet beskyldningene fram. Et helt skred av dem. Men for Synnøve var prestens ord som en dur, som et truende omen. Hun frøs så hun skalv nå, der hun lå på kne i snøen.

Folkehopen presset seg sammen rundt presten, lensmannsbetjenten og Lars. Nå var de stille, de ville ikke gå glipp av noe. Mange av dem hatet Lars. Hva ville skje om sognepresten beordret dem til å kaste seg over ham og binde ham?

Lars bøyde seg litt fram, så han kunne se Synnøve inn i det hovne ansiktet. – Nei jø, sa han med myk stemme. – Vesst det ikkje var Lat-Hans som var stygg åt deg, dråkja, så var det vel presten?

Hun svarte ikke. Så ikke opp.

– Du treng ikkje å tala, lød det oppmuntrende. – Det er berre å nikke, det.

Hun så stivt ned for seg.

Han reiste seg. Røsten var fast som før. – La du hånd på dråkja, presten?

– Hvis det skjedde, Storset, hadde jeg god grunn til å gjøre det.

– Der kom innrømmelsen! Ta nevan vekk frå dråkja, presten, så kan det hende at eg ikkje sleg deg i hel.

Tre solide karer fra husmannsstuer som lå under prestegården, kastet seg over Lars og tviholdt ham, så han ikke var i stand til å rive seg løs.

– Hans! sa presten myndig. – Nå presser jeg halsen hennes ned i åpningen, og du slår bolten igjen.

Synnøve bøyde hodet igjen. Hun hadde tapt. Hun kunne ikke unngå den evige skammen.

Presten grep henne i nakken og tvang henne ned på stokken, men han rakk ikke å lukke bommen. Med et brøl slet Lars Storset seg løs fra de tre som holdt ham, og kastet seg ut i en vill slåsskamp. Karene brukte armer og bein, de virket oppsatt på å ta livet av hverandre.

Synnøve hørte dem puste og pese bak henne, hørte sugende klask når en neve traff, og smertefylte stønn. Hun hevet hodet, fri. Ingen holdt henne Løp, Synnøve! sa en stemme inni henne. Løp, bli borte! Men hun ble sittende der, sammenkrøpet.

Folk brølte og huiet, noen på presten, andre på Lars, selv om ingen av dem var populære i bygda. Det endte med at de to store karene ble liggende på bakken ved siden av gapestokken.

De fleste godtet seg sikkert over kampen, tenkte Synnøve, og frydet seg over den smerten slåsskjempene tilførte hverandre. Frydet de seg over hennes smerte også? Mange gjorde nok det, men hun hørte også lave, oppmuntrende stemmer.

– Dem skulla skamme seg, karan. Komma no, Synnøve!

– Ja, komma. Du treng ikkje å sitta der.

Sindige karer steg fram og ville ha slutt på den skammelige slåsskampen. – Nok får varra nok! Noen grep tak i Lars, andre heiste presten på føttene og trakk ham vekk. Ansiktene til de to husmannskarene var godt mishandlet.

– Nå tier di still, begge to, sa en bonde fra Midtgrenda. – Kvart et styggord di sie her på vigsla jord og frammafor Guds hus, skal brennast med jarn inni kroppen dåkkårs på dommens dag!

Presten og Lars klarte begge å tie, og gradvis sluttet de å stritte imot. De bare så villøyd på hverandre.

– Di kan slepp meg, sa Lars rolig. – Eg fér herifrå og tek ‘ne uskyldige dråkja med meg.

– Slipp meg, sa presten. Han hadde også roet seg. – Hele denne menighet er i behov for et Guds ord nå.

Det kom en brekende latter fra de som glante, og så stemmen til en ungdom. – Ikkje gløm ‘tå ho Synnøve, presten! Ho sitt der og er like fri, ho.

– Står det skrevet i brevs skrift, sa en eldre kvinne fromt, – så må det være sant at dråkja her er sjølve synda!

Lars fingret truende med tollekniven som hang i beltet hans, og så seg rundt. Han så uhyggelig ut, så mishandlet som fjeset hans var. – Vesst nå’n røre dråkja, så glømme ikkje eg kem som er ansvarleg. Det kjem daga ette ‘te her! Er det nå’n som veit at dråkja er uskyldig, så er det eg.

Folk mumlet, men ingen torde å tale Storset-bonden rett imot. Og presten var svak. Blodet hans hadde farget prestekragen rød.

Klokken kimte. Kirketjeneren ga seg ikke.

– Kom, mine lam! sa presten, uventet mild. – Vel har djevelens håndlanger hatt frie hender med meg en stakket stund, men dog er vi alle Guds barn og trenger Hans ord. Kom, kom!

De toget inn i kirken etter ham.

Lars ble stående. Han støttet seg til gapestokken og bannet. Synnøve satt der fremdeles. Fukten fra snøen hadde gjort henne kald og våt.

– Reis deg no, Synnøve, sa han mildt. Han strøk ermet over den blodige nesen.

Hun reiste seg, taus.

Han så på henne. – Eg såg ho Olaug og han Tønnes, at dem gikk inn. Men no spør eg deg: Vil du heimatt åt Sandmo, ell’ vil du bli med meg til Storset?

Hun gråt stille. Lars la hånden på skulderen hennes og så på henne. – Synnøve, sa han. – Ka for et brev tala’n om?

– Eg veit ikkje. Kem kan sjå det som aldri har hendt?

– Det veit eg like godt som du, sa han med en humørløs latter, samtidig som han så seg rundt for å forsikre seg om at ingen var innen hørevidde. Orgelet spilte inne i kirken. Messen ble forberedt.

– Synnøve, sa han. – Eg må varra her og høre messå. Ho Elisabet og somt ‘tå husfolket mitt er her òg. Eg må vetta ka presten har oppi ermet sitt.

Hun så ned. – Eg kan ikkje gå inn.

– Nei. Du skal gå åt Storset, du, sa han mildt. – Du skal gå inn åt ‘na Camilla. Ho har det så ilt at ho ikke klara å komma i dag.

Synnøve nikket. – ‘Ta her går berre gælle, hvisket hun. – Det kan ikkje anna enn å gå gælle.