Anita Krohn Traaseth

Godt nok

For de svina

Anita Krohn Traaseth

Godt nok

For de svina

Nå

Nå er du. Her og nå.

Det er nå du sitter i cockpiten

og har ansvaret for at jorda går frem

til neste generasjon.

Det er nå du kan slå i bordet

og si hva du mener. Det er nå

du kan lese gressets lette kursiv i vinden,

trærnes eldgamle stavelser og dyreblikkets

mening om justismord.

Ja, her og nå. Det er nå

minstejenta puster godnattkysset

på kinnet ditt. Det er nå

du står på fyrdørken og kan skufle

venners ord, morgenlys og nytraktet kaffe

innunder kjelene

så det damper og går.

Vent ikke på drømmen om i morgen, kamerat.

Sleng lassoen din rundt hornene på den,

hal inn

og hiv den over ende.

Det er nå du har sjansen. Her og nå.

Bare her og nå.

Kolbein Falkeid

Til mine aller fineste Martine, Hannah og Milla

Innledning

Jeg er for ung til å skrive bok. Jeg er ikke leder nok, har ikke hatt store nok oppgaver, er ikke god nok til å skrive, og har ikke nok interessante historier å dele. Jeg er redd for å bli latterliggjort. Redd for å våkne opp til anmeldelser som sier at boken bare er god nok til en 3’er på terningen. Ikke godt nok. Når du har lest de ti første setningene i boken, vil du forstå hvorfor.

Men jeg tar sjansen. Det finnes mange biografier med lederes refleksjoner, men de skrives helst når karrieren er over. Mange operative ledere mener nok fortsatt at det beste er å ikke stikke hodet for mye frem. Ikke mene noe for sterkt, ikke være for personlig, ikke for engasjert i andre saker enn jobben og generelt holde seg sånn passe under samfunnsradaren. Det er det lureste. Jeg har aldri basert mine valg på hva som er lurt eller politisk korrekt. Denne boken gir deg et innblikk i hvorfor og hvordan.

Dette er en bok om en helt vanlig norsk jente, som vokste opp på 1980-tallet med Gro Harlem Brundtland som statsminister og rollemodell. Den handler om hvordan min far reddet meg fra den klassiske flink pike-fellen med lanseringen av begrepet «Nå er det godt nok for de svina». Om hvordan det var å vokse opp med en mor som var manisk depressiv, som valgte å ta sitt eget liv – og hvordan det ble en styrke i mitt voksne liv. Boken har tre deler, Mot – historier fra oppveksten om etablering av verdier, livslyst og perspektiv. Sårbarhet – historier fra arbeidslivet om å ville noe, å rekke opp hånden og å lede og Troverdighet – refleksjoner rundt synlighet, tillit, relasjoner og egenverd i livet.

Dette er ikke en bok som forteller deg hvordan du skal bli toppleder. Den handler ikke om kvinnelige ledere eller ledelse som fag. Den handler egentlig bare om hvorfor og hvordan en norsk samtidsleder jobber bevisst med å ikke stå i veien for seg selv, eller andre. Historier om mot, sårbarhet og troverdighet midt i livet.

Del 1. MOT

«Du blir aldri noe mer enn en 3’er, du, Anita».

Jeg var så glad i å skrive. Det kom så lett, både selvdiktede noveller og litterære analyser. Men etter to år på videregående skole hadde ingen av mine utallige innleveringer kommet tilbake uten en stor rød 3’er med en sirkel rundt. Enten med en minus ved siden av, eller en svært sjelden gang med et plusstegn.

Til slutt tok jeg mot til meg og gikk bort til norsklæreren. Hun var en litt streng dame, i 50-årene, tror jeg, og satt bak et fryktinngytende, forhøyet kateter.

«Hva skal til for at jeg får bedre karakter i norsk?» spurte jeg, og fulgte raskt opp med et unnskyldende «Jeg er så glad i å skrive, men jeg får aldri bedre enn 3. Hva kan jeg gjøre?»

Hun løftet hånden til brillene, dyttet dem litt ned på nesen, og kikket oppgitt på meg. Så sa hun de ordene jeg aldri siden har glemt: «Du blir aldri noe mer enn en 3’er, du, Anita».

Jeg var 17 år.

Beskjeden jeg fikk fra norsklæreren sitter fortsatt dypt. Vi har nok hørt det alle sammen, i en eller annen sammenheng, at vi er middelmådige, ikke gode nok. Og har vi ikke hørt det, har vi følt det. Det er jeg skråsikker på. Det er en dypt menneskelig følelse, og den er sunn. Til en viss grad.

Å velge å ta det fulle og hele ansvaret selv. For eget liv, i enhver situasjon, har blitt mitt perspektiv. Å innse at det er ingen andre enn jeg selv som kan håndtere nedturer, oppturer, motgang og medgang. At det handler om gi, mer enn å ta eller å balansere. Naivt? Kanskje. Som leder er dette perspektivet helt essensielt. Som menneske enda viktigere, det avgjør i stor grad egen livskvalitet.

De tre første kapitlene handler om hvordan barndom og oppvekst formet verdiene, livslysten – og ikke minst, motet til å ta ansvar selv.

Kapittel 1

Tinteguri

Jeg vokste opp i et typisk 70-tallshjem, fylt av frihet og kjærlighet. Hvitt murhus, stor hage, to søsken, sjømannspappa, hjemmeværende mamma, Derrick og Tom Jones. Vi var mye hjemme, og hadde nok med egen hage og opplevelser i nabolaget. Barndomsbyen Sandefjord hadde sol hele sommeren, og tre glade barn lekte bekymringsløst i hagen, lykkelig uvitende om en alvorlig psykisk syk mor.

Mamma var manisk-depressiv. Bipolar heter det i dag. Eller som mamma sa den gangen: Det er bare angst. Jeg husker det som tillit og frihet – og vi forsto aldri rekkevidden av og sammenhengen mellom hennes angst og vår opplevde frihet.

Jeg var en fregnete og livsglad jente med guttesveis. Jeg var ute hele dagen og lekte med søsken og venner. Vi løp fra hage til hage, løp rundt huset, løp etter hverandre. Lopper i blodet, sa faren min om sin Tinteguri, for det var han som ga meg det kallenavnet.

Første skoledag, en augustdag i 1977. Jeg hadde på meg en ny, rød kjole. Jeg følte meg så fin, men kjolen var veldig kort. Så kort at når jeg bøyde meg tittet undertøyet frem. Jeg husker at jeg følte på det, dro kjolekanten ned med begge hender, torde ikke bøye meg flere ganger. En gutt så min vei, pekte og lo.

Selv som seksåring skjønte jeg at han betydde trøbbel. Klassens ramp hadde hele pakka: utseendet, fregnene, latteren og det litt ville blikket. Han sto ved rekkverket ved inngangen til skolen og hang med sine nyvunne klassekamerater. Og da han pekte på meg, lo høyt og ropte «Jeg kan se underbuksa di!», var det ingen tvil – jeg måtte gjøre kort prosess.

I min altfor korte, røde kjole strenet jeg bort mot gjengen av gutter mens jeg boret blikket i bølla, og med tydelig stemme proklamerte jeg følgende: «Det der sier du ALDRI igjen!» Så snudde jeg og gikk, så bestemt som bare en seksåring kan være. Jeg ble aldri mobbet igjen.

Mine foreldre hadde fortalt meg i så mange år og ved så mange anledninger at jeg hadde lopper i blodet. Så da frøken spurte om det var noen i hennes nye klasse som hadde en sykdom, rakte jeg opp hånden: «Jeg har lopper i blodet.» Frøken smilte litt skjevt, men tok det på alvor og forklarte meg at det bare var en fin ting. Lopper i blodet var heldigvis ingen sykdom. Jeg hadde rukket opp hånden, for første gang som 6-åring utenfor hjemmets trygge vegger, og det var ikke farlig. Mamma hadde jo lært meg det, å være ærlig og å tørre å si fra uansett hva det måtte være. «Sannheten skal alltid frem. Klarer du å fortelle sannheten, er det ikke så farlig som du tror,» sa hun bestandig. Hun hadde rett i det. Hun hadde rett i mye, min mamma.

Det jeg kjenner mest på fra barndommen er stemninger. Trygge stemninger. Som i minnet om tre søsken foran peisen med kakao og pledd. Kanskje skjedde det bare én gang, men varmen og tryggheten sitter i. Turene med bestemor til Sunnmøre, der vi plumpet i kumøkk og stekte svele i fjøset. Kanskje var vi ikke der så ofte heller. Men jeg husker lukten fra fjøset, smaken på svelene og bestemors sterke og varme arbeidshender.

Bestemor Olga var en viktig kvinnefigur i mitt liv, sterkere og mer betydningsfull enn jeg forsto da hun levde. Jeg har et maleri etter henne: «Bjerk i storm», en reproduksjon av I.C. Dahls maleri fra 1849. Bestemor var veldig glad i dette bildet, og når jeg leser om bildets historie forstår jeg hvorfor. Under nedstigningen i Måbøgaldene, på vei til Eidfjord, skal Dahl ha sett denne enslige bjørka som klorer seg fast ytterst på stupet. Ifølge Store norske leksikon kan bildet ses som et symbol på striden for å overleve i et vakkert, men barskt og fattig land. For meg er det blitt et kjært symbol på bestemor. Når jeg har det tøft, ser jeg på den enslige bjørka som overlever det meste, og tenker på henne.

Bestemor Olga Marie Krohn Furseth ble født på Klokkargården i Herdalen på Sunnmøre i 1916. Ei rødhåret, rund lita jente med stor personlighet. Hun giftet seg med Lars, fikk fire barn og bodde på Ødekvæstad gård på Løten, til hun en dag tok med tre av barna og dro fra gård og mann. I 1951 var det svært uvanlig.

Bestemor var et sant arbeidsjern. Hun livnærte seg selv og barna blant annet ved å jobbe som kokke hos skipsreder Werring på Nøtterøy. Med jobben fulgte et lite hvitt hus, på Duken på Nøtterøy, bare hundre meter fra vannet. Et skikkelig bestemorhus med stor hage og hengekøye som vi alle satt og husket i. Vi la oss i nystrøkent sengetøy, i nyristede dundyner, spiste hjemmebakt brød og hjemmelaget syltetøy til kveldsmat. Ren bestemoridyll.

Bestemor hadde alltid noe mellom hendene. Hekling, vasking, matlaging, bretting. «Det er sunt å jobbe uansett hvordan livet bærer seg,» sa hun til meg. Hun var så til stede i våre liv, så oppriktig engasjert og støttende, og stolt av barnebarna som tok utdannelse. Det var alltid en glede å ringe til henne og høre stoltheten i stemmen hennes når vi fortalte om en ny kjæreste, bosted, jobb eller en ny tittel.

Som 90-åring var hun på besøk i vårt nye hus på Nordstrand i Oslo. Toalettet var i annen etasje, og trappen opp var veldig bratt. Da bøyde hun seg like godt ned på alle fire og krabbet opp alle trappetrinnene. Et ganske spesielt syn. Mannen min spurte om hun ville ha hjelp, men bestemor avfeide det med et «Jeg klarer meg selv!» Der og da forsto han nok hvor jeg og døtrene mine har fått samme holdning fra. Vi skal fikse det meste selv, vi skal mestre og vi krabber gjerne for å komme til målet.

Barne- og ungdomsskolen gikk sånn midt på treet eller litt over for meg, uten særlig innsats. Det var godt nok for mine foreldre. Jeg måtte ikke gjøre lekser etter skolen, og det ble sjelden fulgt opp om jeg hadde gjort leksene. De stolte på meg og var alltid stolte uansett hvilken karakter jeg kom hjem med.

Jeg var et aktivt barn med mange venner og nesten litt for mange fritidsinteresser. Jeg ville prøve alt: speideren, judo, svømming, dansing og fotball. Så lenge jeg kom meg til treningene selv, var det ingen begrensninger. Jeg fikk lov til å begynne på, slutte med, og teste ut så mye jeg ville. Helt til tidspunktet da det skulle investeres i utstyr. Da måtte jeg love å gjennomføre over tid.

Jeg har fått samme holdning til mine barn. De får selv finne ut hva de ønsker å gjøre i fritiden. Jeg har ingen preferanser så lenge de er aktive, har livsglede og vil prøve ting. Å bli god tidlig i en idrett er ikke viktig for meg. Å bli veldig god på skolen er heller ikke viktig. Men å bli et robust og godt menneske, det er viktig for meg. Det er viktigere enn karakterer. I min egen barndom snakket vi veldig lite om karakterer. Derimot snakket vi mye om karakter. Kanskje litt for tidlig?

Helt siden jeg var 12 år gammel har jeg jobbet, fått ansvar og hatt egen inntekt. Først etter at jeg flyttet til Oslo for å studere og så at mine medstudenter brukte fridagene til å hvile ut på hytter og skjær, forsto jeg at ikke alle måtte jobbe i feriene. Som voksen i dag er jeg veldig tydelig om dette overfor mine tre jenter: ut og jobb, bidra, tjen egne penger! Det er viktig for mestring, og gir respekt for at ikke alt bare kommer av seg selv.

Å gi barna alt de ønsker seg, som å skjerme dem fra jobb i studietiden, tror jeg ikke er bra for utviklingen av arbeidsmoral og robusthet. Det er det livet handler om, å håndtere flere oppgaver samtidig. Vi trenger ikke kreve så mye så tidlig, men litt egeninnsats er viktig. La dem få føle ansvaret, og ikke minst stoltheten, når de får sine egne opptjente penger fra sin første sommerjobb. Ikke alle sommerjobber er like fristende og motiverende, men det er nettopp noe av læringa. Alle oppgaver må gjøres. Noen jobber lærer man mye av, selv om man kanskje ikke forstår det der og da. De gir en nyttig erfaring som kan påvirke dine senere veivalg. Min feriejobb på samlebåndet på eggsentralen var en slik jobb.

Min far hadde pause fra Nordsjøen i noen år og jobbet på Prior Norske Eggsentraler. Jeg var heldig og fikk jobb på samlebåndet i alle skoleferier i fire år. Pappa vekket meg tidlig hver morgen, og sammen kjørte vi strekningen fra Sandefjord til Tønsberg. Der var det på med den blå lagerfrakken med påskriften Norske Eggsentraler, og så bruke dagen til å sortere og pakke egg på samlebåndets tre stasjoner. Vi stemplet inn og vi stemplet ut, og det var i den perioden jeg forsto at det var lurt å ta en utdannelse. Jeg hadde ikke lyst til å gjøre det samme år etter år. Men miljøet og arbeidsmoralen på eggsorteringsmaskinen var fantastisk. Flotte, voksne damer stortrivdes med jobben sin, og tok godt imot meg.

Hver fredag måtte hele samlebåndet vaskes ned etter en uke med flere tusen knuste egg. Det var eggrester i hver minste skrue og mutter, og oppgaven var møysommelig og kjedelig. En hyggelig kollega sa at jeg kunne ta det med haralabben. Jeg gikk ut på lageret og lette etter haralabben, den store kosten med den hvite pelsen. Litt oppgitt gikk jeg tilbake og sa: «Jeg finner ikke haralabben, jeg?»

Det viktigste jeg lærte av feriejobben på eggsentralen, var god arbeidsmoral. Det har vært en bærebjelke for alt jeg har oppnådd siden. Det, og en barndom med fokus på fellesskap, sunt bondevett, sparsommelighet, frihet under ansvar, masse kjærlighet og en tro på at vi kunne gjøre og bli det vi ville.

Under hele oppveksten hadde foreldrene mine en genuin tro på at jeg kunne klare det meste. Jeg kan ikke huske at de noen gang har ytret ønske om at jeg skulle bli det ene eller det andre. Jeg har aldri følt press, eller blitt styrt i en bestemt retning av forventninger. De hadde kun én uttalt ambisjon for sine barn, og det var at vi skulle komme inn på videregående. Og dersom vi ikke begynte å røyke før vi ble 18 år skulle vi få sertifikatet. Resten har vi måttet finne ut av selv. De intellektuelles verden var ukjent for oss, og høyere utdanning var aldri et tema.

«Piece of cake,» sa pappa alltid til meg hvis jeg gruet meg til noe eller ikke visste hvordan jeg skulle løse en oppgave. Det var ikke ofte jeg spurte mine foreldre om hjelp til skoleoppgaver. Uansett endte det alltid med at jeg løste dem selv, etter at pappa hadde fortalt meg at det kunne jeg jo fikse på egen hånd. Om det var fordi han oppriktig trodde det, eller om han kanskje ikke alltid kunne gi meg svarene, vet jeg ikke. Han vant uansett med å si «piece of cake» – i betydningen «det fikser du!» Det sitter i ryggmargen min. Jeg kan fikse det. Den tanken gir meg trygghet, og lar meg slippe bortkastet energi på å tro at jeg ikke får til ting jeg aldri har prøvd. I dag bruker jeg begrepet aktivt overfor mine døtre, med håp om at de skal få samme mestringsfølelse senere i livet.

Som datter av en sjømann er det kanskje ikke så rart at jeg også opplevde utferdstrang tidlig.

18 år gammel og rett ut av videregående var det ett år som au-pair i Paris og franskmenn som skulle utforskes. Men Champs-Élysées var ikke den idylliske, romantiske, lille gaten jeg hadde sett for meg – den var lang, bred, bråkete og overpriset. Parisere er travle, uinteresserte i fremmede og det var ikke lett å få franske venner.

Jeg bodde på Chambre de Jeune Fille, pikerommet, i syvende etasje, uten heis, med inngang fra bakgården. Et knøttlite rom og toalett på gangen, et hull i gulvet.

Franskmennene var også så små og ‘petite’. Jeg følte meg som en kjempe med mine brede skuldre, 172 centimeter over bakken og nordiske klesstil med jeans og store ullgensere. Mormoren i huset poengterte hver gang hun var på besøk at jeg ble tjukkere og tjukkere, og at jeg måtte passe meg. Ikke spesielt gunstig for selvtilliten. Genserne ble bare større og større i løpet av det året.

Jeg stekte nyrer, holdt meg for nesa og serverte rødvin til lille Jeremie og Geraldine. Det stinket på det syv kvadratmeter lille kjøkkenet i Square Desaix. Men det var sånn det skulle være. Femåringer får servert stekte nyrer i Paris.

Den største kulturforskjellen var skolen, L’Institut Catholique. Læreren var en nonne, og hun hadde en kjepp som hun smelte i bordet med for å hindre uroligheter og oppnå engasjement. Jeg kom fra en norsk skolekultur der elevene rekker opp hånden og stiller spørsmål. Man skulle være engasjert i skoletimene, hadde jeg lært. Det var ikke særlig populært her. Jeg fikk klar beskjed om at egne formeninger kunne jeg ha for meg selv. Her skulle det pugges franske gloser, og man skulle være stille. Veldig stille.

Jeg var usikker på hva jeg skulle bli når jeg ble stor, så etter året i Paris flyttet jeg hjem og tok eksamen philosophicum i tilfelle jeg bestemte meg for å studere ved universitetet. Jeg hadde alltid hatt en dragning mot jus. Som 16-åring i Sandefjord hadde jeg uttalt meg om mitt fremtidige jobbønske i et intervju i lokalavisa: Jeg skulle bli danseadvokat. Drømmen var å kombinere de to tingene jeg likte aller best –  å danse og å stå opp for andre. Men ikke var jeg god nok til å danse, og ikke kunne jeg se for meg mer enn fem år med samme studieretning på universitetet.

Etter vel bestått eksamen philosophicum endte jeg med å søke på statsvitenskap i Bergen. Jeg husker ikke helt hvorfor det ble statsvitenskap, men det hørtes så flott ut – statsvitenskap. Stolt viste jeg faren min inntakspapirene med stempelet fra selveste Universitetet i Bergen. «Statsvitenskap?» spurte han undrende. «Hva kan du bli da?»

Det hadde jeg ikke tenkt på. Ja, hva kunne jeg bli da? Jeg ante ikke.

Det endte med at jeg kastet inntaksbrevet og valgte å reise til Florida med venninner i seks måneder. Det føltes som en mye mer håndfast plan. Jeg fikk oppleve mer av den store verden, finansiert via jobben som au pair.

I ettertid har jeg tenkt mye over denne hendelsen. Det at min far syntes det var helt greit at jeg dro til Miami istedenfor å begynne på et seriøst studium på universitetet, sier mye om ham som menneske. Jeg tror denne hendelsen har betydd mye for mine egne valg senere. Jeg har ikke gått for det opplagte eller mest politiske korrekte uten å spørre meg selv hva og hvorfor.

Jeg sier aldri ja til en oppgave bare fordi den er «riktig». Jeg må vite hva den innebærer, forstå om jeg kan utgjøre en forskjell og jeg må ha virkelig lyst til å gjøre den. Jeg har sagt nei til lederroller, til styreverv og til nettverk fordi jeg har prioritert annerledes. Jeg har fulgt hjertet, og jeg har valgt å ta risiko. Det krever at man er åpen, også for det man er skeptisk til.

En av sandefjordsjentene som var med til Miami, bodde hos en vertsfamilie som en kveld skulle få besøk av en litt spesiell familievenn. Ryktene sa at hun kunne lese litt om folks fremtid. Jeg var nettopp fylt 19, og syntes det var spennende selv om jeg ikke trodde på det og ble med.

Til min store overraskelse så hun helt normal ut. Ingen hokuspokus, fargerike klær eller krystallkuler. Hun så ut som min vertsmor. En typisk floridamamma, blid og litt rund over baken, med høyt hår og mye sminke. Jeg fortalte henne ingenting om meg selv, absolutt ingen personlige opplysninger på forhånd. Samtalen oss imellom ble også tatt opp på bånd, slik at jeg kunne ta den med hjem.

Hun hadde en bunke rare kort med bilder på, og ba meg trekke noen av dem. Da hun så hvilke kort jeg hadde trukket, ble hun helt stille. Hun la kortene bort, tok meg i hendene og så meg i øynene. «Kjære deg,» sa hun. «Er moren eller faren din veldig syk?» «Ja,» svarte jeg, «mamma er syk.» Jeg ble skeptisk, veldig skeptisk. Hva skjer nå? Hva skal hun si? «Ta det helt med ro, jenta mi, dette går bra,» sa hun. «Det eneste som skjer er at din far kommer til å leve mye lenger enn din mor. Men dette blir ikke et problem for deg. Du er sterk. Du kommer til å bli enda sterkere. Du kan se frem til mye kjærlighet i livet ditt.»

Fire måneder etter denne samtalen døde moren min.