May Lis Ruus

18

Nattmannens datter

Ved kongens port

May Lis Ruus

18

Nattmannens datter

Ved kongens port

PERSONGALLERI

Lucie Adelis Tønnisdatter

Dragon Ditlef Bastiansen Lyche

På Nordnes

Nestor Natmand, nattmann og rakker

Stinche/Christine, gift med Nestor

Bo, rakkerknekt

Marte, gift med Bo

Familien Broch-Wagner

Herr Povel Broch-Wagner, husherre

Fru Margrethe Broch-Wagner, hustru

Frøken Christence Broch-Wagner, yngste datter

Beana, tjenestepike

Sigri, tjenestepike

Andre

Bastian Lyche/herr Høk, dragonens far

Karen Malene, tidligere barnelem, nå på Hospitalet

Gregorius Galle, forstander på Manufakturhuset

Antonette Galle, forstanderfrue

Politimester Arnoldus Berg

Tyge Arnoldussen Berg, politimesterens sønn

Madam Moll, rufferske

Herman Bryning, vekter i Bergen

Fru Halland, tidligere husmor på Manufakturhuset

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK

«Bli med meg, Lucie. Jeg orker ikke å reise uten deg igjen.» Dragonens ord var fylt av ærlighet og oppriktighet. Tonefallet hadde en klang av håp.

«Hva?» Lucie løsrev seg, slik at hun kunne se ham inn i øynene. De glitret av varme. Av besluttsomhet. Av kjærlighet. Hun stirret på ham mens hjertet banket fortere i brystet hennes.

«Mener du det?» Hun våget nesten ikke å tro det han sa. Han ville ha henne med seg! Det var ikke så lenge siden hun hadde ønsket det av hele sitt hjerte, men like fullt hadde han dratt av gårde uten henne.

Det hadde ikke vært annerledes den gang. Målet var å bli benådet, og det var ikke lett med en frille på slep. Bare at denne gangen var det ikke sikkert at han kom seg ut av Byfjorden engang. Kanskje politimesteren og hans betjenter svingte seg opp i salen akkurat nå, for å sprengri gjennom byen, til stranden for å gripe mannen som hadde flyktet etter duellen der en soldat ble drept. Kanskje kanonene ble fylt med kruttladninger i dette øyeblikk, så de skulle sikre seg at gjerningsmannen ikke kom seg unna i skipet atter en gang.

«Ja, Lucie. Jeg mener det. Jeg har aldri vært sikrere på noe i hele mitt liv. Jeg vil ikke la deg gå.»

Blikket hennes vandret og ble fjernt. Hun fornemmet solens stråler som skinte over kanten på Ulrikens topp. De lyste opp byens tak og streder og allmenninger. Som en trygghetens borg næret kjøpstaden menneskene i Lucies liv. Der hørte de hjemme. Der hørte hun hjemme.

Hun var et sandkorn på en strand. En vanndråpe i det store havet. En nyutsprunget blomst på en eng av utallige blomster og gresstrå. Byen ville ikke savne henne. Menneskene der ville ikke vite at en fattigjente som henne ikke var der lenger. Unntatt de som var henne nærmest.

Hun så for seg Tilly, søte Tilly, som var som en søster for henne. Hun så for seg Karen Malene, den beste venninnen hun hadde hatt. Hun så for seg Herman, den unge mannen som lengtet etter å gi henne sin hengivenhet for resten av sitt liv. Hun så for seg faren, han som hadde gitt opp alt for at hans eneste datter skulle få et bedre liv enn det han kunne tilby henne. Ville han ha bifalt at hun fulgte sitt hjerte og hev alt hun eide av fornuft på sjøen?

Hun tenkte alltid på alle andre enn seg selv.

Jeg tar fremtiden i egne hender. Jeg lar skjebnen føre meg til et ukjent sted og til en usikker ende.

Så møtte hun blikket hans og nikket langsomt.

«Ja, Ditlef. Ta meg med deg.» Hun var helt sikker på avgjørelsen, enda hun visste at det ville få store følger.

Blikket hennes vandret mot holmen som lå like utenfor Sandviken. Skipet styrte rett mot et stort antall kanoner som sto klare til å avfyres. Hun så at det lå en mørk skygge over dragonens ansikt.

PROLOG

København, 3. februar 1702

Magdelone tok et overblikk i skjenkestuen i gjestgiveriet. De blå skoddene på vinduene var lukket og slapp ikke inn dagslyset. Veggene var av mur med bindingsverk i tjærebredd tømmer. På hver side av det avlange rommet sto to solide langbord, og knapt to av stolene var like. Det lå en eim av innrøkt pipetobakk i luften, og tranlukten fra lampene hadde satt seg i tak og vegger.

«Gulvet, Magdelone!» ropte vertshuseieren da han kom inn med en tønne med brennevin. «Sett i gang!»

«Ja, herre,» svarte hun smørblidt. «Jeg skal begynne nå.» Hun prøvde å smile idet arbeidsgiveren passerte henne. Alt hun fikk tilbake, var et grynt.

Magdelone hentet bøtten og skurekosten, og knyttet det grove vadmelsforkleet rundt midjen. Hun visste hvor selsomt det måtte se ut at ansiktet hennes alltid var dekket av den hvite kremen hun laget selv. Hver morgen, ettermiddag og kveld la hun på et nytt, tykt lag av den seige massen som stivnet fort og gjorde ansiktet hennes nesten ubevegelig. Men hun hadde greid å skjule det avslørende tyvsmerket på kinnet i to måneder, og hun skulle klare det i fortsettelsen også. Ble det oppdaget at hun var brennemerket, ville hun ikke bare bli uglesett. Hun ville heller neppe få mennene med seg opp på værelset sitt. For ikke å snakke om at gjestgiveren trolig ikke ville ha en tyv i arbeid.

Friheten kunne hun trolig også vinke farvel til. Da skipet hun var om bord på kom seilende inn til Christianshavn, hadde hun sett det fryktede Tugt- og Børnehuset som lå på Børnehustorvet. Hun ville nødig havne der. Det var mange ganger så stort som det i Bergen, og etter sigende var målet med spinnehuset å gjøre oppholdet så hardt og umenneskelig som mulig. Tilværelsen under Gregorius Galles og fru Hallands styrelse var nok en søndagsskole til sammenligning, dersom ryktene stemte.

Tobakksspyttet lå i dammer på det brune tregulvet. Innimellom lå det klumper med snus. Selv om det var flere spyttebakker i skjenkestuen, var det de færreste som tok seg bryet med å spytte der de skulle.

«Få opp farten!» maste gjestgiveren fra bak disken.

«Ja, herre!» ropte Magdelone og skrubbet hardere.

«Og hold munn, og ikke snakk med gjestene i dag. Det tungemålet ditt lyder svensk og får folk til å tro at du er Karl den tolvtes spion. Det griseriet du har i ansiktet, gjør ikke saken bedre!»

«Jeg skal prøve ikke å si så mye,» sa hun mutt.

Magdelone gledet seg til hun hadde tjent nok til å komme seg videre. Amsterdam var målet. Hun visste at mange offentlige kvinner fra Bergen hadde reist dit i flere tiår. Ofte etter endt opphold på Tugthuset. Hun hadde hørt at mange ble tjenestepiker og ølkoner, så det var en mulig vei ut av det løsaktige livet. Men det beste var å få seg en mann. Helst en av de mange norske sjømennene som seilte til Ost-Indien. Siden mange døde på handelsreisene, var faren for å bli enke stor, men det var en av mange farer uansett.

For henne var det likegyldig hva hun endte opp med der nede i Nederlandene. Hun ville bare vekk. Vekk fra Manufakturhuset, husmoren og den påfuglen av en forstander. For ikke å snakke om de skinnhellige jentene. Planen med å slå kloen i Tilly hadde feilet, og det var mulig hun måtte oppgi den. Hun måtte se fremover, ikke bakover. Hun var en kvinne som skulle klare seg samme hva. Alt hun trengte var bare en ny begynnelse. Noen måneder med vasking om dagen og på ryggen om kvelden, og hun ville ha nok til å komme med et av de mange skipene som dro til Amsterdam. Hun ville møte våren der nede.

Det kneppet litt i ryggen da Magdelone reiste seg opp, og hun strakte de støle armene. Med et tungt sukk tok hun bøtten og gikk utenfor for å helle ut innholdet. Mens det brune vannet silte nedover mot nærmeste renne, ble hun stående og trekke inn den kjølige luften en kort stund.

København. Så annerledes enn Bergen, og likevel så lik. Et mylder av mennesker, dyr og vogner beveget seg på stredet i et uryddig mønster foran de store bygningene. Det var like mye bråk og like mange forskjellige lukter som hun var vant til hjemmefra, men det var så mye mer av alt sammen i denne byen som var så mye større.

Magdelone skulle til å gå inn igjen, da hun hørte en kvinnestemme med et kjent tonefall. Det var mange fra Norge og Bergen i København, men ikke mange kvinner, så hun snudde seg mot lyden. Det var ikke bare én kvinne, men to. De gikk sammen med en mann. Alle var kledd i vakre og kostbare stoffer. Den eldste kvinnen hadde svart og grå drakt på seg, og ansiktet var lett lyserødt. På hodet hadde hun en blågrå hatt, og hun minnet om en kalkun. Den yngste hadde håret flommende nedover ryggen, og hun var kledd i lysegrønne gevanter med den høye bysten godt stukket frem under den åpne silkekappen.

Magdelones blikk låste seg på den unge kvinnen. Hun ville ha kjent igjen det hvite ansiktet, den ranke holdningen og den lange svanehalsen hvor som helst. Det var Ditlefs trolovede! Christence Broch-Wagner.

Hun kunne nesten ikke tro sine egne øyne. Hva gjorde de her? Kunne det ha noe å gjøre med den hastige reisen Ditlef skulle legge ut på da han satte Lucie i land i Fane?

Fraværende satte hun bøtten på trappen, rev av seg det skitne forkleet og småløp etter de tre.

«Frøken Broch-Wagner! Frøken Broch-Wagner!»

Svanehalsen snudde seg, og i et lite øyeblikk lette det isblå blikket i den spredte folkemengden etter den som hadde ropt navnet hennes. Da hun fikk øye på Magdelone, var ansiktsuttrykket uforstående.

«Frøken Broch-Wagner,» sa Magdelone andpustent da hun nådde frem. Hun gjorde et ærbødig kniks og bøyde hodet dypt.

«Ja?» sa den unge kvinnen avmålt. Hennes foreldre sto med snurpet munn og målte Magdelone fra topp til tå.

«Mitt navn er Magdelone, og jeg er fra Bergen. Jeg kjenner Ditlef Lyche.»

«Å, gid,» kom det fra kalkunen som la en tykk hånd på datterens arm. «Kanskje hun vet hvor han er, Christence!»

«Jeg kjenner ham fra vi var barn. Jeg vokste opp i Skuteviken,» skyndte Magdelone seg å forklare. Hun ville ikke komme langt om de trodde hun hadde varmet Ditlefs seng.

«Vet De hvor herr Lyche oppholder seg?» spurte fruentimmeret, uten å minske avstanden til Magdelone, som visste at hun ikke lignet noen i de kretser disse menneskene vanket.

«Hva vil De?» spurte frøken Christence utålmodig. Halsen ble om mulig enda litt lengre da kjevene strammet seg.

Mannen hadde stanset. «Hva er dette?»

«Denne kvinnen kjenner Ditlef, kjære,» peste kalkunen oppøst.

«Nåvel? Har De sett ham? Her i staden?»

Magdelone følte seg uvanlig underdanig i disse folkenes nærvær. Det måtte være noe med tonefallet … eller de kalde blikkene.

«Nei … men jeg tror jeg var en av de siste som så ham. Nemlig i Fane prestegjeld den dagen han flyktet.»

Blikkene til de tre dannefolkene forandret seg på et øyeblikk. Med stigende selvsikkerhet smilte Magdelone da hun så på frøken Christence.

«Det er noe du bør vite om din vordende ektemann.»

KAPITTEL 1

Bergen, 25. februar 1702

Lucie fjernet blikket fra kanonene på Christiansholm og ristet av seg bekymringene. Hun ville ikke la gleden hun følte, forpestes av noe som kanskje ikke kom til å skje. Hun hadde sagt ja til det ukjente, og det føltes som det eneste riktige.

«Jeg vil aldri la deg gå, månestråle. Aldri mer. Vi har hatt vår siste avskjed.»

Ordene fra Ditlef Lyche fylte henne med en lykke hun knapt hadde kjent før. Hun skulle følge dragonen til København, der han skulle kjempe for sin ære, sin frihet og sitt liv. Og hun skulle stå ved hans side! Hun ble omsider overbevist om at ingenting kunne komme mellom dem. Ingenting kunne gå galt.

Lucie så inn i de blå øynene hans og gjenkjente den samme lettelsen som hun følte. Dragonen svarte med å legge en hånd på midjen hennes og trekke henne inntil seg. Munnen hans søkte hennes.

«Lucie …»

Øyeblikket ble brått avbrutt av at kaptein Jacobus Jæger kom mot dem. Dragonen slapp Lucie motvillig, og hun stilte seg ved rekken for ikke å være i veien.

«Hadde vi heller handlet på Hjaltland, hadde vi sluppet tollen,» sa kapteinen.

«Men det gjorde vi ikke, Jæger. Vi har utenlandsk last som min far trenger. Innkomsten kommer ham til gode når vi drar ut igjen med skipet.»

«Det er galskap å dra uten last, dragon Lyche,» sa kapteinen. «Vi burde hatt med oss tømmer. Sjøboden er full av bjelker, bord og båndstaker som er klare for lasting. Deres far …»

Dragonen avbrøt ham, og tonefallet avslørte at han var utålmodig. «Det vil ta dager å laste. Vi får bruke sten som ballast.»

«Som De vil, dragon Lyche,» sa kapteinen kort.

Dragonens ansikt var mørkt. Det var tydelig at han befant seg i en vanskelig stilling. Lucie kunne bare så vidt ane helheten. De tapte penger på at han brukte skipet, samtidig som de ikke hadde varer i omløp. I tillegg kunne en benådning koste alt familien eide av gods og formue dersom kongen forlangte en bot på flerfoldige rigsdalere mer enn de hadde.

«Hvorledes vil De forholde Dem når vi kommer inn?»

Kapteinen snakket lavere nå, men Lucie hadde ingen vanskeligheter med å høre hva han sa.

«Jeg kommer ikke til å skjule meg om de dukker opp,» svarte dragonen bare.

Ordene traff Lucie som en bøtte med isvann. Hun kom brått ned på jorden igjen. Følgene av det han sa, sto klart for henne i et lynglimt av et øyeblikk.

Det er ikke sikkert at vi kommer oss ut av Bergen engang.

Kjensgjerningen fikk henne til å snu seg mot dragonen, og med stigende uro så hun at han unngikk blikket hennes. Lucie kjente hjertet banke hardt i brystet. Hadde ikke Ditlef spurt om hun ville bli med ham? Jo, han hadde det! Hvordan kunne hun glemme at det betydde at de først måtte komme seg unna lovens håndhevere her i byen? Alt tydet på at tollerne hadde skjønt at det var noe galt et sted, og at de nettopp i dette øyeblikket varslet politiordenen.

Vi kommer oss ikke til København. Det var en dåres ønskedrøm.

Hun våget ikke å tro at det kunne få et annet utfall enn det åpenbare, nemlig at de ville bli stanset.

Lucie befant seg i en indre tåke da hun oppdaget at de hadde lagt til ved bryggen som lå på pæler ut i vannet i Sandviksbukten. Rundt henne ropte mennene ut ordrer, trosser var alt kastet i land, seil var tatt ned og sikret, og det varte ikke lenge før tønner ble heist opp fra lasterommet og rullet nedover landgangen.

«Kom, Lucie. Jeg vil se til Leo.»

Hun kjente at dragonen grep hånden hennes, og like etter sto de blant tønner, trekasser og sekker på trebryggen. Hun ble trukket inn i sjøboden, og oppfattet så vidt lukten av tømmer som blandet seg med de fremmede duftene fra varer som var lagret der. Det store rommet var mørkt, tørt og støvete. Så var de ute på den andre siden.

Vinterstormene hadde blåst sand over de flate skiferhellene som dannet veien mellom Bastian Lyches sjøbod og kjerreveien. Lucie ergret seg over at hun kunne legge merke til slike uviktige ting i dette øyeblikket. Hun burde være til stede … kjenne dragonens varme hånd, som fremdeles holdt fast i hennes. Tenke på det som var viktig.

Som om hun var utenfor seg selv, så hun i et glimt bilder som hun visste var tre måneder gamle. Hesten som var bundet til det døde treet. Færingen som lå trukket opp på stranden. Den livløse kroppen til secondmajoren. I et nytt syn så hun seg selv utenfra, der hun hadde hentet hesten og prøvde å trekke liket med seg mot båten. Det var faren – nattmannen – som hadde kommet henne til unnsetning. Hennes beskytter. Han hun nå skulle reise fra uten engang å si farvel.

Hva ville skje når dragonen ble tatt? Ville de som hadde hjulpet ham med å skjule liket, også bli tiltalt og dømt? Lucie og nattmannen hadde gjort mest. Og kaptein Jæger, som hadde seilt med en rømling om bord. Men også mannskapet ville være utsatt, de som hadde gitt en mann en våt grav rett utenfor byen i stedet for å melde fra til myndighetene.

En ny tanke slo Lucie. Var det derfor dragonen ikke hadde villet ha henne med seg sist? Fordi hun var medskyldig i å skjule en forbrytelse og kunne få straff for illgjerningen? Men hvorfor ville han ha henne med seg nå? Var det fordi han ikke lenger var så sikker på at han ville komme tilbake? Ditlef Lyche hadde kanskje bare dager igjen av sin frihet.

De var kommet opp til kjerreveien da Lucie bråstanset. «Ditlef!»

«Ikke nå, Lucie. Vent med å snakke til vi kommer inn i stallen.»

Hun lot seg trekke med, men stanset igjen ved porten. Hun så på med ham med smalt blikk.

«Hva er det, Lucie?» Han så undersøkende på henne.

«Du mente det ikke.»

Forvirringen sto å lese i ansiktet hans. «Hva mente jeg ikke?»

«Du mente ikke det du sa om at du ville ha meg med til København.»

Han ristet på hodet og strakte hånden ut etter hennes, men hun dro den til seg.

«Hva er det du snakker om? Selvsagt mente jeg det!» Han gikk tett inntil henne og tok begge hendene hennes i sine. «Lucie. Jeg mente alt jeg sa. Jeg vil ha deg med meg. Om det går vår vei, er vi på havet i kveld.»

Lucie kjente at synet ble sløret av tårene som samlet seg i øynene. «Om det går vår vei …» gjentok hun etter ham. Ordene sa alt.

Et vrinsk fra stallen fikk dragonen til å snu seg et øyeblikk. Ansiktet myknet. «Kom, Lucie. La meg få en liten stund med Leo. Uansett hva som hender, er det lenge til jeg får se ham igjen.»

«Å …» sa hun, og innså med ett at hun oppførte seg som et trassig, lite barn. Hun tenkte bare på seg selv. «Om forladelse. Jeg er bare redd for at det … for at det ikke går slik vi ønsker.»

Han smilte varmt og ristet på hodet. «Vi må tro det beste. Det er ikke over for oss. Det har nettopp begynt.»

Dragonens håp smittet over på Lucie, og hun nikket. Hun så etter ham mens han gikk inn i stallen, og hørte ham snakke med hesten som om den var en gammel venn. Hun følte seg ikke trygg, og ble stående utenfor og følge med. Alle lydene som hørtes, kom fra mennene som losset skipet nede på stranden. Det var ikke tegn til liv andre steder. Ingen røyksøyle som steg opp mot himmelen fra de få gårdene her ute, og ingen dyr var å se. Lucie hørte noen skjærer som skvatret i nærheten, men kunne ikke se dem. De laget nok rede i et tre eller under et hustak, klare for en ny vår og den evige matsankingen til sultne unger. Så likt menneskene, men likevel så forskjellig … Fuglene brukte først tid på å finne seg en make, deretter bygget de rede, og så oppfostret de avkommet. Når ungene vel var ute av redet, kom en lang vinter, der det var om å gjøre å klare seg som best før det igjen var tid for en ny vår med et nytt ungekull.

«Rasmus og Svennik har tatt godt vare på ham,» ropte dragonen inne fra stallen. «Men han er nok ensom her, alene som han er, selv om min far trolig hilser på ham hver dag når han er i sjøboden.»

Lucie skulle til å svare da hun skimtet noe som beveget seg oppe ved Småmøllen. Hun gikk noen skritt nærmere gjerdet for å bli sikker på hva hun så.

«Ditlef …»

«Men han skal ha fått daglige lufteturer. Rasmus bor oppe ved …»

Han hadde ikke hørt henne.

«Ditlef!»

Lucie løp mot stallen, og dragonen kom ut med et spørrende ansiktsuttrykk. Uten et ord fulgte han den skjelvende hånden hennes som pekte i retning av byen. Minst fire ryttere kom galopperende på kjerreveien oppe på Rothaugen. Den karminrøde fargen som politimesteren hadde på uniformsjakken sin, lyste opp i det fargeløse landskapet.

Lucie fikk ikke frem et ord idet hun skjønte at det ikke hadde gått deres vei likevel. Dragonen ville bli anholdt og ført til Rådstuen, eller kanskje han ville bli satt i arrest på Bergenhus, siden han var soldat. Hun hadde hørt grimme historier om fangehullet i bunnen av Walkendorffs tårn. Mange hadde aldri kommet levende ut derfra.

«Fanden.»

Det var alt dragonen sa. Så gikk han rolig inn til hesten igjen og ga den litt korn fra en treøse mens han klappet det store dyret.

Lucie kunne se at rytterne passerte reperbanen.

«Kan du ikke gjemme deg?» var alt hun kom på å si. Janemann hadde klart å komme seg vekk. Det måtte vel være bedre enn å stå her og vente på at de tok ham … for å legge ham i lenker og plassere ham i fangehullet frem til han ble halshugget!

Dragonen så opp og møtte blikket hennes. Så kom han ut til henne, der hun sto i den visne hagen.

«Lucie, hvis jeg ikke får benådningen, vil jeg at du skal ha ham. Leo. Og huset. Jeg skal sørge for å få satt opp papirene. Du skal også ha det jeg eier av penger. Min far vil hjelpe deg om du trenger det. Ikke nøl med å snakke med ham. Han skatter deg høyt.»

Lucies hake skalv, og hun måtte bite seg i leppen for å holde gråten tilbake.

Med vare fingre strøk han henne over kinnet og trakk noen hårstrå bort fra ansiktet hennes.

«Det er ennå tid til å ordne alt dette. Jeg kan gjøre det som trengs fra fangekjelleren på Bergenhus,» sa han lavt. «Og om de sender meg til København på grunn av sakens alvorlige beskaffenhet og min fars stilling, er det også mulig å få dokumentene i orden. Det er nok av tid. Saken må gjennom mange instanser før den blir eksekvert. Og det kan ta måneder. Det er ikke over, Lucie.»

Men det er over for oss, sa hun taust.

Lucie klarte ikke å få stemmen til å lystre, men falt mot brystet hans da han trakk henne mot seg. Hun begravde ansiktet mot den røde dragonjakken, og brydde seg ikke om at den ble våt av hennes tårer. Han var mye sterkere enn henne, for det var han som trøstet henne. Enda det var hans liv som … Lucie orket ikke å tenke tanken ut.

Hun prøvde å stenge alt annet enn omfavnelsen ute, men like fullt kom lyden av hestehover mot den hardtrampede veien nærmere og nærmere. Hun så ikke opp da hun hørte mennenes kommandoer til hestene. Det ble et kort øyeblikks stillhet da hestene hadde stanset.

«Dragon Lyche!» ropte den kjente stemmen.

Ditlef slapp ikke Lucie. Hun kjente at armene holdt henne like hardt, og hun kjente den raske pusten hans mot håret sitt.

«Og Tønnisjenten igjen, ja.»

«Politimester Berg,» hilste dragonen kjølig.

Ditlef slapp taket i Lucie og gikk bort til porten. Hun ble stående der midt på tunet inne i hagen hans, og hun følte seg forlatt allerede.

«Så den skyldige vender tilbake til åstedet.»

Politimesteren satt fremdeles på hesten, men to av de andre betjentene hadde steget ned. Lucie stirret stivt på sverdene de hadde i gehenget.

«Dette er huset mitt,» sa dragonen med hodet hevet. «Intet åsted.»

«Men duellen med secondmajor Franzen fant sted like her nede.» Politimesteren gjorde et nikk i retningen, men snudde seg ikke. Han ordla seg som om han visste alt.

«Jeg er beredt, Berg,» sa dragonen med hodet høyt hevet.

Stemmen var nesten høytidelig, og Lucie skjønte at han hadde vært forberedt på dette i lang tid.

Politimesterens blikk skiftet fra dragonen til Lucie. Hun kunne nesten ikke se øynene hans under de lange, buskete brynene.

«Var det De eller majoren som utfordret til duell?»

«Det spiller ingen rolle. Det hadde ligget i luften lenge. Vi hadde gamle, uoppgjorte saker, Franzen og jeg.»

Politimesterens munn smalnet, og han flyttet blikket til Ditlef igjen. «De eller ham, dragon Lyche?»

«Ham,» fnøs dragonen. «Men jeg nølte ikke med å akseptere utfordringen.»

Lucie skjønte ikke hvorfor dragonen ikke prøvde å forsvare seg. Han kunne vel i det minste ha prøvd å fremheve de formildende omstendigheter? Han kunne si at det var for Hansines skyld, og at secondmajoren hadde stått bak utilgivelige handlinger. Hadde det funnes bevis, hadde Nikolai Franzen kunnet bli dømt til døden for tre tilfeller av voldtekt. Men Hansine var død, og de to andre voldtektene hadde skjedd etter det. Lucie var nesten på nippet til å si noe selv, men var redd det kunne være ødeleggende for mannen hun holdt slik av.

Hun så at noen kom hastende over stranden i retning av dragonens hus. Det var kaptein Jæger og et par av offiserene.

«Og han døde for Deres hånd?» Politimesteren satt litt på skjeve med lutende rygg, og hendene hvilte på salknappen mens de holdt tømmene stramt. De andre hestene hadde begynt å beite i veikanten.

«Det var avtalt på forhånd at det skulle være på liv og død. Secondmajoren tapte duellen.»

«Og liket befinner seg …» Politimannen gjorde en viftende bevegelse mens han ventet på at dragonen skulle fullføre setningen.

«I sjøen utenfor Laksevåg. Han fikk en verdig begravelse.»

«Og De flyktet som en hund.»

Dragonen svarte ikke med det samme.

Si at du skulle søke om benådning, ba Lucie inni seg. Si at du har kongens segl i din besittelse. Men dragonen sa ingenting av dette.

«Det er riktig. Nå er jeg rede til å ta min straff.» Dragonen stakk en hånd innenfor jakken og løsnet gehenget med en rask bevegelse. Sabelen falt tungt til jorden. Den ene betjenten, som sto med hånden på sverdskjeftet, bøyde seg ned og plukket opp våpenet.

«Dragon Lyche!» Mennene fra skipet nærmet seg.

Ingen sa noe før kapteinen og offiserene var kommet bort til dem.

«Lossingen er unnagjort, dragon Lyche. Men …» Kapteinen kremtet, som om han følte seg ille til mote. «… ballast trengs gjerne ikke?»

Lucie skjønte at det enkle spørsmålet rommet alt. Hvis skipet ikke skulle ut igjen med det samme, hadde de bedre tid, og det kunne lastes om bord varer som kunne selges i en annen havn.

Livet vil gå videre som om intet har hendt.

«Nei. Ballast trengs ikke,» sa dragonen alvorlig. «Jæger. Kan De varsle herr Høk om at jeg er anholdt. Han kan treffe meg i Rådstuen eller på Bergenhus festning når han har anledning. Det haster ikke, siden han har annet fore i dag. Men i morgen, eller en av de kommende dagene.»

Lucie så at den middelaldrende mannen svelget hardt. Han nikket og gjorde en honnør med høyre hånd mot luen.

«Aye, dragon Lyche. Siden vi åpenbart blir i byen noen dager, kommer jeg og besøker Dem selv før vi drar ut igjen.»

«Godt. Og la mennene få landlov i noen dager. Det fortjener de.» Dragonen snakket alminnelig, som om det ikke var blant de siste ordene han uttalte til kapteinen som hadde vært i familiens tjeneste i mange år.

«Hold an.» Politimesteren rettet ryggen. «Hva var planen her?»

Kaptein Jæger så på dragonen, før han senket blikket som et taust tegn på at han ikke kom til å si noe.

«Vi skulle debarkere lasten og deretter sette seil,» sa dragonen kort.

Lucie kunne ikke begripe hvorfor han ikke tidde! Hva var meningen med denne ødeleggende ærligheten? Det måtte ha noe å gjøre med hans rang og ære, noe annet kunne hun ikke forstå.

«Hvor hen?» spurte politimesteren.

«København.»

«Og Tønnisjenten, hva med henne?»

Dragonen snudde seg og møtte blikket hennes. En liten håndbevegelse gjorde at hun tok de få skrittene bort til ham.

«Lucie Tønnisdatter skulle følge med meg på reisen.»

Dragonen grep hånden hennes og klemte den hardt. For første gang var den ikke varm og tørr, men klam. Han var ikke så rolig innvendig som han forega.

Politimesteren hevet et bryn før munnviken kruset seg. «Men så fortryllende. Virkelig bedårende. Så du trodde du endelig skulle få din hjertenskjær. Den du helst ville ha, og ikke den du bare tok til takke med.» Det var Lucie politimesteren hadde satt de stikkende øynene sine i.

Lucie ønsket av hele seg at politimesteren ikke hadde trukket Herman inn i dette, for det var ikke det hun ville at dragonen skulle ha som siste minne om henne.

«Ja,» mumlet hun omsider.

Så var det som om noe i Lucie skjønte at dette var den siste muligheten de hadde. Alt var over, og det fantes ingenting av betydning etter denne stunden. Det var ikke lenger noe å tape. Besluttsomt løsrev hun seg fra dragonens hånd og gikk bort til mannen i den røde jakken.

Politimesteren så ned på henne med et muntert smil og hevede bryn.

«Herr politimester. La Ditlef Lyche dra,» sa Lucie bydende.

Ansiktet hans mørknet. «Og hvorfor skulle jeg det, om jeg tør spørre? Mannen er ettersøkt for drap.»

«Fordi det vil gagne Dem.»

Politimesteren holdt en håndflate advarende mot henne, men hun ristet på hodet. I sidesynet så hun at betjentene hans flyttet litt på seg, som om de ikke visste om de skulle gripe inn eller bli stående.

«Nå er jeg spent på hva du mener, Tønnisjente.»

«I ett år, og sikkert enda lenger, har De snudd ryggen til. På Deres vakt har unge kvinner dødd, blitt vanæret og skjendet, og De har ikke løftet en finger for å stanse det. Hva har det gjort med Deres samvittighet?»

«Lucie Tønnisdatter,» kom det advarende fra mannen på hesten.

Lucie kjente at dragonen igjen trakk i armen hennes, men hun tok enda et skritt frem. Hele henne skalv som et tørt løv, men hun ville heller seile mellom skjær i en storm enn å ligge stille i havnen og kjenne skipet synke under føttene sine.

«Hvordan kan De leve med det? Hvordan kan De lukke øynene for det som skjer rett foran Dem? Ser De ikke hvordan unge liv går til grunne for handlinger De ikke gjør? De stjeler liv!»

Hun knyttet nevene for å skjule hvor mye de skalv. Det kunne ikke bli stort verre enn det alt var.

«Gjør noe rett for en gangs skyld. La Ditlef Lyche gå. Det var han som reddet oss fra secondmajoren. Han fortjener ikke å straffes med døden for noe De med loven i hånd burde ha gjort!»

Det var ikke mange ord. Det var ingen lang tirade av beskyldninger. Men det var nok. Lucie hadde sagt sitt.