Jessica Shirvington

Forbudt

Oversatt av Agnete Øye

Jessica Shirvington

Forbudt

Oversatt av Agnete Øye

Til mamma og pappa,

som alltid har gjort det så lett å ha noen å se opp til,

og som er en stadig inspirasjon både i liv og arbeid.

Takk for at dere alltid er der. Jeg elsker dere.

Jeg som er lysets opphav og mørkets skaper,

som gir lykken og skaper ulykken;

jeg, Herren, gjør alt dette.

JES 45, 7

Prolog

Ingen tar mitt liv fra meg, men jeg setter det til av meg selv.
JOH 10, 18

Engelen var befalt å ta sitt valg. Det måtte gjøres av hans egen frie vilje. Men det de befalte ham, hadde en høy pris. Han kom trolig aldri til å vende tilbake. Mest sannsynlig ville han bli tilintetgjort. Eller enda verre.

Og ingen ville noen gang få vite sannheten.

«Da har du altså bestemt deg,» sa en stemme til ham.

Jeg følte hvert sekund på samme måte som ham – en formørket variant av tiden på et sted som syntes å være utenomjordisk – men jeg kunne ikke se noe. Det var uvirkelig; ingen synlige personer – bare nærværet av dem, eller kanskje auraen deres.

Det var ikke et spørsmål. I samme øyeblikk som han tok valget, visste de det. De visste det trolig før han visste det selv. Han kunne fornemme dem rundt seg på alle kanter – de mektige serafene. Deres overlegne innsikt gjorde dem sterke, men denne dagen var innsikten besk.

«Når du har fullført den første oppgaven, skal du gå løs på den neste. Du skal ikke avsløre hvem du er eller søke samkvem med noen, særlig ikke med landflyktige engler, med mindre det er for å nå målene.»

«Jeg forstår.»

«Det vil gå tre år før den dagen rinner da du må gå til handling. Han har sin egen rolle å spille. Det er bare mulig når du først har gjort det du skal.»

«Jeg forstår.»

Og det gjorde han – han forsto. Han hadde tatt denne avgjørelsen av sin egen frie vilje – på tross av hva det kostet, for han visste at han bare var spurt fordi han var det perfekte valget.

Han følte universet rundt seg, friheten ved å herske ubegrenset over rom og tid, og undret på når han ville føle dette igjen – og om det noen gang ville skje.

«Når du kommer dit, tar du et jordisk navn. Nå må du dra.»

Og slik ble det. Han for av sted gjennom bilder av pøbelflokker og raseri. Til sin skjebne. Til døden. Et lynraskt kyss. Alt det han hadde i vente.

En tåke lettet omkring meg og omgivelsene ble tydelige. Jeg sto plutselig i mitt eget atelier. Borte ved vinduet sto en skikkelse jeg dro kjensel på. Den jeg ante var min engleskaper.

«Hva heter du?» spurte jeg, fortsatt forbløffet over at ordene liksom fløt gjennom luften i disse drømmene, som om de var fysiske størrelser.

«Det spiller ingen rolle. Men du kan kalle meg Lochmet hvis du trenger et navn.»

«Hva betyr det?»

«Kriger.»

Jeg ble plutselig nervøs og svelget. Måten han sa det på – så kraftfullt og selvsikkert – fikk ham til å virke så mektig.

«Hvorfor viste du meg den engelen? Jeg skjønner ikke.»

«Ikke ennå. Men det kommer du til å gjøre. Det er bare en fiber av et vesen – fra en tid langt, langt tilbake.»

«Vær så snill, ikke … Kan du ikke bare si det.»

Han snudde seg mot meg med rette skuldrer, og jeg kjempet med motstridende følelser. Dels ble jeg trukket mot ham, dels ville jeg bare gjemme meg. Jeg var sikker på at han kunne se det, se tvers gjennom meg, og det gjorde meg bare mer sårbar.

«Vi har alle evnen til å finne viljen til å gjøre det nødvendige – selv det som skremmer oss aller mest. Husk dette.»

«Er det alt? Det forklarer jo ingenting. Hvem var han? Jeg trodde det stred mot englenes lov å reise til jorden som landflyktig. Hvordan kunne serafene forlange noe slikt av den engelen?»

Han betraktet meg i nok et langt, tomt øyeblikk før han skakket på hodet mot et bilde ved siden av seg. Han så ut til å bli berørt av sandstranden der et midnattsblått hav slo mot klippene. Han strakte ut armen og strøk lett over de opphøyede krusningene i oljemalingen. Et kort øyeblikk var tausheten mellom oss nesten velgjørende.

Men da han så på meg igjen, visste jeg det: Han kom ikke til å fortelle mer om engelen han hadde vist meg.

«Pass på. Det er en forræder blant dere,» sa han.

«Hvem er det?»

Han ristet på hodet og gikk tilbake til vinduet.

«Du må gå din egen vei og etterlate deg spor som forteller hvor du har gått. Jeg kan ikke gå den for deg … eller endre den.»

Stemmen hans avslørte et aldri så lite snev av sinnsbevegelse – en ørliten, nesten umerkelig skjelving.

«Men du hjalp meg jo,» begynte jeg. «For to år siden, i det klasserommet …» Selv i drømme kjente jeg de kvalmende minnene og klumpen i halsen som ville hindre meg i å fortsette. «Det kunne ikke ha vært noen annen. Du sendte den læreren fra den andre enden av skolen for å gripe inn.»

Jeg svelget hardt og kjempet for å holde fast i tankerekken, ikke vende tilbake til den dagen, til læreren som holdt meg fast mens jeg kjempet imot under den tunge kroppen hans.

«Du grep inn,» sa jeg og så ned. «Takk.»

Tausheten hans var all bekreftelsen jeg trengte. Jeg så meg rundt i rommet, usikker på hva jeg skulle si nå. Vi var omgitt av maleriene mine, men i motsetning til tidligere, omfattet de nå også dem jeg bare hadde planlagt å male. Sett for meg. På en eller annen måte inneholdt rommet alle bildene i fantasien min.

Jeg grøsset.

Bak meg hørte jeg et brøl. Et umåtelig dypt knurr, så kraftig at det dirret opp gjennom beina mine og videre opp i ryggraden.

«Løven min,» hvisket jeg.

Jeg snurret rundt i drømmeaktig, sakte fart. Det var ingenting der. Jeg snudde meg mot engelen igjen. Han var borte. Regnet dryppet inn gjennom vinduet som sto på klem.

Jeg ble stående og vente.

Og så eksploderte alt omkring meg i et fargesprakende lyn som døde like raskt som det var kommet. Jeg var ingen steder, helt alene i det iskalde regnet som stakk meg i ansiktet for hver dråpe.

Istapper.

Kalde nok til å vekke meg.

1

I naturen gis verken belønning eller straff;
det gis kun konsekvenser.
ROBERT GREEN INGERSOLL

Jeg holdt kniven i høyre hånd. Skjeftet var tungt, med intrikate utskjæringer, bladet langt og smalt. Den skarpe spissen laget et avtrykk i pekefingertuppen – så vidt nok til å gi et lite stikk og sette minnene i sving. Valg var blitt tatt, og nå var konsekvensene mine. Selv om jeg ville ha gjort det samme igjen, selv om jeg nå visste at jeg hadde noe å gjøre som var viktigere enn alt annet, var sannheten denne: Jeg sørget over det livet jeg hadde lagt bak meg. Jeg vred knivskjeftet langsomt rundt og betraktet spissen som gjorde piruetter mot fingeren min.

Dolken min – dolken jeg brukte for å drepe meg selv.

Jeg la den ved siden av meg – jeg ville ikke ta i den mer, men greide ikke legge den bort. Jeg prøvde å riste i meg selv. Fokusere på det positive. For det første hadde jeg fått mensen tidligere i uken. Jeg hadde aldri vært lykkeligere over å måtte ta en hastetur på apoteket.

Alt jeg en gang hadde trodd på, var knust. Det var fortsatt ydmykende å tenke på hvor naiv jeg hadde vært under Phoenix’ innflytelse. Jeg trodde virkelig at jeg kunne stole på ham – i den grad at jeg hadde gitt ham jomfrudommen min og ufrivillig skapt et slags emosjonelt bånd mellom oss. En forbindelse han utnyttet for å ødelegge mitt på forhånd skjøre vennskap med Lincoln. Etter å ha kastet meg ut fra en klippe, med nød og neppe unngått å bli drept av en gjeng hypergærne landflyktige engler, oppdaget at Phoenix var sønn av den første mørke landflyktige engelen, Lilith, og etter at han lurte meg til å bli en grigori – vel, da var ikke prevensjon akkurat det første jeg tenkte på.

Å rive seg løs fra minnene – og spørsmålene – var vanskeligst når jeg var alene, og det var et problem, siden pappa likte seg best på kontoret der han kunne gjemme seg for sine egne minner. Alenetid gjorde det umulig å skjerme seg mot den uopphørlig hviskende fortiden.

Jeg gikk inn i atelieret og begynte å legge litt mer maling på lerretet – jeg hadde nettopp vært ute og skaffet meg en ny forsyning selvlysende farger og hadde prøvd dem ut siden jeg kom hjem fra skolen. Det pep i mobilen.

Står utenfor – hvor r du?

Jeg pustet ut og fikk et glimt av meg selv i speilet. Jeg hadde glemt tiden. Nå var jeg sent ute og så helt forferdelig ut. Det lange, mørke håret hadde jeg satt opp i en bustete knute, og de løse hårstråene som hang rundt fjeset var fulle av rød og grå maling. Jeg hadde ikke engang brydd meg med å sminke meg i morges. Selv om jeg egentlig ikke trengte foundation – de var stort sett for mørke for den lyse huden min – var maskara et must for de ellers ganske glansløse, nøttebrune øynene mine. Men nå hadde jeg ikke tid til annet enn å få på meg noen anstendige klær.

Jeg løp inn på rommet mens jeg rev av meg klærne underveis, og tok på meg de mest pålitelige olabuksene, det eneste valget når jeg hadde dårlig tid, og den første T-skjorten jeg fant – kjedelig og svart, men ren. Jeg prøvde uten hell å redde hårsveisen, endte til slutt med å sette den opp i en ny variant av den samme bustete knuten, og ga fullstendig opp å bli kvitt malingsflekkene på hendene. Etter at jeg frenetisk hadde prøvd å legge i det minste ett lag maskara, grep jeg dolken og løp av gårde mens jeg tok på meg joggeskoene underveis.

Det var nesten så speilet i heisen lo høyt av meg.

Pokker.

Da jeg kom ned til utgangsdøren, hadde jeg helt glemt hvordan jeg så ut, og ubevisst, men forutsigbart rettet all oppmerksomhet mot Lincoln. Jeg kjente den foruroligende spenningen snike seg inn, krype gjennom meg og bli sterkere for hvert åndedrag.

Ja da, jeg er hardt angrepet.

Om mulig verre enn noen gang.

En gang trodde jeg at Lincoln ikke gjengjeldte kjærligheten min, men nå … Vel, det er mer komplisert enn noen sinne, men sitringen – den vanvittig sterke sitringen som gnistrer mellom to personer som danser rundt hverandre mens de samtidig rykker i tøylene av utålmodighet, den sitringen – var som en tykk vegg jeg snublende og stotrende slet meg igjennom hver gang vi var i nærheten av hverandre.

«Hei. Jeg vet det regnes som kult å være sent ute, men vi kunne kanskje begrense oss til ti minutter?» spurte Lincoln med et smil i stemmen. Jeg følte at han så på meg og kom plutselig til å tenke på min særdeles middelmådige framtoning. Jeg strøk håret bak øret og han flirte lurt. Han kjente meg bare så altfor godt.

«Når du snakker sånn, avslører du virkelig hvor gammel du er,» sa jeg spydig og stakk nøkkelkortet i lommen.

Lincoln skjøt øyebrynene i været.

Godt jobba, Vi.

Det hadde ikke engang gått et minutt, og jeg hadde allerede greid å gjøre situasjonen pinlig. Aldersforskjellen mellom oss hadde så avgjort fått en større betydning etter at jeg fant ut at han faktisk var tjueseks, enda han i høyden så ut til å være tjueto. Og ettersom jeg bare var sytten, økte det forskjellen til svimlende ni år. Men fordi både Lincoln og jeg var grigorier, gjaldt ikke alminnelige regler for forventet levealder for noen av oss. Med mindre vi ble drept på et eller annet tidspunkt, kunne vi godt leve i godt over hundre år, og aldringsprosessen kom til å gå saktere desto eldre vi ble. Aldersforskjellen betydde derfor ikke stort. Det var de andre reglene som voldte oss hodebry.

«Ja ha, hvor skal vi hen, da?» spurte jeg, ivrig etter å skifte tema.

«Griffin ringte nettopp. Han har fått et tips. Landflyktige engler er observert bare noen kvartaler unna. Hvis vi går nå, kan vi få fatt i dem. Blir du med?»

Lincoln ville at jeg skulle være god. Han ville at jeg skulle være sterk og dyktig. Det var en av de tingene jeg elsket ved ham. Han ville ikke at jeg skulle gjemme meg bort og ikke greie å beskytte meg, men samtidig hørte jeg bekymringen i stemmen hans.

«Ja da, kom, så går vi,» sa jeg og prøvde å virke like selvsikker som jeg burde.

Etter at jeg ble en grigori, hadde livet skiftet dramatisk retning. Jeg er i alle henseender en kriger, og det passer meg på mange måter bra. Jeg liker å være sterk, og overnaturlige evner er helt OK. Jeg har lært, og det med store omkostninger, at landflyktige engler ikke hører til blant menneskene. Det er svært gode grunner til at vi er atskilt i tid og rom, og engler er rett og slett ikke skapt for å håndtere de følelsesmessige påkjenningene som følger med det å ha en kropp.

Mennesker er født med følelser, berørings- og luktesans og evnen til å oppleve både kjærlighet og smerte på kroppen. Det er ikke engler. Å bli menneske er simpelthen for mye for dem. Til slutt blir de gale, og de fleste er blitt hevngjerrige udyr lenge før det kommer så langt.

Men enda jeg vet alt dette, er det fortsatt en del av meg som sliter med tanken på å skulle drepe landflyktige. Rent teknisk gjør vi ikke akkurat det, siden vi bare fratar dem deres fysiske skikkelse når vi sender dem tilbake til engleriket for å dømmes. Men likevel …

Og som om ikke dette er nok, har jeg ikke greid å bruke dolken etter at jeg valgte skjebne i ørkenen og stakk kniven i meg selv, enda jeg sjelden går noe sted uten den. Den er trygt plassert i sliren og er omhyggelig «tilslørt» så ingen alminnelige mennesker kan se den (rart å tenke på at jeg ikke lenger er blant de alminnelige). Hver gang jeg trener eller skal ut for å jakte på landflyktige, slik som nå, er jeg fast bestemt på å bruke den hvis situasjonen skulle kreve det.

«Er du sikker på at det går bra? Jeg kan godt ringe Griffin, så kan han dra sammen med noen av de andre.»

«Og hvem skulle det være? Magda kommer ikke tilbake før om et par dager, og alle som kan bidra med noe, er allerede ute på oppdrag.»

Lincoln hang med hodet. Jeg dyttet borti skulderen hans idet vi begynte å gå. «Det går fint. Og øvelse gjør mester, ikke sant?»

Han trakk pusten for å roe seg, rettet seg litt opp og strøk hånden gjennom det brune håret med gylne striper. Han visste at det ikke gikk an å snakke meg bort fra det, og på et eller annet tidspunkt ble han nødt til å komme i gang. Det ville ikke være til hjelp for noen av oss om vi ikke kunne samarbeide.

«Greit,» sa han så besluttsomt at jeg måtte smile. Og dermed kastet han seg ut i en forelesning om taktikk som jeg lyttet nøye til. Jeg var i ferd med å lære å bli en grigori, en kriger, men Lincoln hadde allerede vært i bransjen lenge. Bak den skikkelige fasaden skjulte det seg en stor kriger.

2

… skal vi bare ta imot det gode av Gud
og ikke også det onde?
JOB 2, 10

Gatene rundt broen var utrygge. Hjemløse pleide å samle seg rundt steinpilarene og bruke dem som ly for de provisoriske leirene sine.

Området var relativt skjermet, og siden alle visste at de hjemløse holdt til der, fikk de stort sett være i fred når de trakk fram handlevognene og presenningene sine for natten. De fleste forsvant ved daggry. Et faktum Steph syntes var forvirrende. Hun skjønte ikke helt at noen kan få plass til alt de eier og har, i en eneste handlevogn. Sist vi endte opp i denne delen av byen, funderte hun i det vide og brede på hvor det ble av alle handlevognene og innholdet i dem på dagtid. Og hun hadde jo et poeng. Man ser ikke flere titalls hjemløse vandre rundt med handlevogner midt på lyse dagen. Et eller annet sted må de jo gjøre av seg.

Da vi svingte inn i en liten sidegate, var det siste dagslyset forsvunnet og det fantes ingen gatelykter. Det var en klar kveld med et skarpt drag i luften, men jeg blir alltid litt stresset når det er mørkt, og landflyktige foretrekker selvsagt å operere i ly av natten, enten de tilhører de lyse eller mørke.

Å nyte menneskers lidelse står høyt på de landflyktiges prioriteringsliste. De har evnen til å infiltrere folks fantasi og fylle den med hva de måtte finne på av skrekkbilder. Noen av dem bruker det bare for å erte og skremme, mens andre bruker det som en slags strategi. Ifølge Griffin har de opp gjennom tiden brukt denne evnen til å føre mennesker fullstendig på villspor.

Det er etter alt å dømme her mytene om vampyrer, varulver og andre skumle ting kommer fra, til og med mytene om feer og alver. Hvis landflyktige merker at de overnaturlige evnene deres er blitt oppdaget, og de ikke greier å eliminere problemet ved yndlingsmetoden, nemlig drap, viser de seg bare som noe annet enn menneskelig, alt annet enn det de virkelig er.

Dette gir jo mening. Jeg var i ferd med å lære at mennesker stort sett syntes det var lettere å forholde seg til en innbilt verden av vampyrer og intergalaktiske gjester enn den nifse ideen om en bibelsk dommedag styrt av tidligere lysets og mørkets engler, som nå var blitt landflyktige og levde blant oss, drevet av hevntrang, beruset av sin egen makt. Ja, vi har valgt å være naive.

Jeg stirret så langt jeg greide inn i den trange gaten. Den var overfylt av hjemløse som lå på utbrettede pappesker. De mer heldigstilte hadde pakket seg inn i ødelagte soveposer, de andre lå under hauger av gamle aviser. Jeg gransket de mørkerøde murveggene som var minst fem etasjer høye på begge sider. De bød på en beskyttelse som gjorde denne gatestrekningen populær for de hjemløse.

Lincoln gikk langsomt ved siden av meg og prøvde å legge hånden på albuen min et øyeblikk – en taus påminnelse om at jeg måtte være på vakt. Jeg prøvde å bevege meg så fort jeg kunne gjennom den varme bølgen som oppsto hver gang han tok på meg.

Jeg stanset, og han så spørrende på meg. Før jeg rakk å hindre det, smilte jeg mot de smaragdgrønne øynene hans.

«Jeg tror jeg kan sanse dem,» sa jeg.

Jeg trodde det ikke, jeg visste det. Jeg hadde kjent smaken av eple de siste kvartalene, og lyden av fugler som flakset mellom trærne kunne ikke høres av andre. Dette var mine englesanser. De fleste grigorier hadde én slik sans. Noen, som Lincoln, hadde to. Jeg var heldig som hadde alle fem, og det virket som om jeg merket dem tydeligere enn alle andre grigorier jeg hadde møtt. Det er jo flott å være noe for seg selv, men å ha fem ekstra sanser kan være litt overveldende, for å si det slik.

«Hvor lenge har du sanset dem?»

Jeg nølte. Han merket det. «Violet … Hvor lenge?»

Jeg var engstelig for at Lincoln kom til å mislike meg – at min evne til å sanse dem på så lang avstand ville virke som en slags overnaturlig nedlatenhet som skapte avstand mellom oss. «Ikke så lenge. En gate unna, kanskje,» sa jeg litt utilpass.

Lincoln hevet øyebrynene.

«Tre gater unna.»

Han trakk på munnvikene for å holde igjen det brede fliret. Så dum jeg var – han var jo stolt av meg.

Jeg himlet med øynene over det tindrende uttrykket. «De er i denne gaten nå. Det er to stykker.»

Han nikket konsentrert. «Jeg kan lukte dem.» Den viktigste englesansen hans var lukt, selv om han også hadde forsterket hørsel.

Jeg nikket tilbake. Morgen og kveld, eller rettere sagt kraften som skapte dem, lynte foran øynene mine mens en kvalmende søtlig blomsterduft flommet gjennom luften så det til og med overdøvet stanken fra gaten.

Han tok et halvt skritt fram, og jeg lot ham gjøre det. Jeg kunne nok sanse dem på lengre avstand, men Lincoln kunne ta mål av dem og finne den sterkeste av dem lenge før jeg greide det.

I menneskelig skikkelse dukket de fram fra mørket, men ikke samtidig. Begge var kledd i vanlige klær, men den ene hadde blodflekker langt oppover høyre arm som om han hadde jobbet i et slakteri hele dagen. Jeg hadde en grufull fornemmelse av at jeg skjønte hva det innebar. Landflyktige engler henga seg gjerne til å torturere ofrene ved å trekke innvollene ut av dem. Det fikk meg til å se nærmere på omgivelsene.

Mens jeg fortsatte å holde øye med de to som nærmet seg, kastet jeg et raskt blikk på de sovende skikkelsene på gaten. Hvorfor hadde ingen sagt noe til oss eller stanset oss da vi trådte inn på deres område, siden vi så opplagt ikke hørte til her? Jeg så nærmere på en av dem, deretter en til og enda en av dem som lå urørlig inntullet i soveposene. Energien dirret gjennom kroppen, og det hamret voldsomt helt inn i ribbeina.

Jeg hadde latt det skje en gang tidligere – jeg hadde latt energien ta kontrollen over kroppen min, tvinge meg i kne og lamme meg når jeg opplevde andres smerte. Jeg grep Lincoln i armen. Han snudde seg ikke, men jeg hadde fanget oppmerksomheten hans.

«De er døde. De har drept alle sammen,» sa jeg, bare så altfor klar over at de landflyktige rykket nærmere for hvert sekund. Dødens håndlangere.

«Linc, synes du at jeg skulle … ja, du vet?» hvisket jeg skjelvende. Han skjønte hva jeg antydet. Like etter at jeg ble en grigori, hadde jeg opplevd hvor ubehagelig det var å være omringet av landflyktige engler mens jeg var dødelig såret. Det var da jeg oppdaget at jeg kunne gjøre mer enn å ta kreftene fra en landflyktig eller sende dem tilbake til engleriket for å dømmes. Grigorier trenger fysisk kontakt med en landflyktig for å gjøre ham lammet lenge nok til å sende ham tilbake. Det viste seg at jeg ikke trengte den fysiske kontakten, men også hadde kraft til å ramme flere landflyktige på samme tid.

«Nei. Energien din spriker i alle retninger. Går det bra med deg?» hvisket Lincoln fort. De rykket stadig nærmere.

Sansene sto på høykant, men jeg hadde dem under kontroll … så vidt.

«Det går bra. Jeg kan jo gjøre et forsøk.»

«Konsentrer deg. Hold deg til planen,» hvisket han tilbake. Men tonefallet ga ikke rom for motsigelser.

Herlig. Planen. Den som gjør meg skikkelig blodtørstig.

Men jeg er ikke særlig blodtørstig av meg.

Lincoln og Griffin hadde insistert på at jeg var nødt til å slåss på samme måte som alle andre grigorier. At det ikke var nok å stole på kreftene mine for å redde meg ut av alle situasjoner. Teoretisk sett var jeg enig. Men akkurat nå – da jeg sto midt i et blodbad og to overstimulerte, opplagt avsindige landflyktige var på vei mot oss – virket det temmelig sprøtt.

De landflyktige stanset smilende foran oss. De målte oss på den måten bare overjordiske skapninger kan. Et glimt i øyet som avslørte en forsvarsmekanisme og en egenartet sult på samme tid. Både lyse og mørke landflyktige hatet grigorier og ønsket å drepe oss framfor alle andre. Vi var deres største – deres eneste – trussel. Hvis de greide å tilintetgjøre oss, fantes det ikke håp for andre.

«Dere er litt sent ute,» sa den korteste av dem, han med det blodflekkete ermet, nesten som om han hadde ventet på oss.

Lincoln hadde allerede stilt seg overfor ham, men jeg trengte ikke akkurat beskjed om at dette var den mest vanvittige av dem.

«Det er jo litt synd. Vi skulle gjerne ha beholdt et par som vi kunne rive i stykker mens dere så det. Jeg foretrekker å ha publikum. Men vi begynte å kjede oss.» Han smilte med perfekte, hvite tenner og lyserøde, fyldige lepper. Hvis jeg ikke hadde vært så sikker på sansene mine, kunne jeg ha sverget på at han var en seksten år gammel kjekkas. Det var det særegne ved de landflyktige englene – alle sammen så friske og sterke ut, som om de var i sitt livs beste form.

«Visste dere at vi var på vei hit?» spurte Lincoln mens han vred seg enda litt mer for å skjerme meg.

Den landflyktige lo. «Jeg har et budskap til deg.»

«Og jeg som trodde deres tid som budbringere var omme.»

Kjekkasen slikket seg om leppene og kunne knapt beherske seg. «Utsikten til å drepe deg, og henne,» sa han og kikket på meg, «er motiverende nok.»

«Og så?» sa Lincoln og så helt ubesværet ut.

Kjekkasen smilte enda bredere og snakket langsomt. «Nahilius ba meg si at han kommer for å hente det som tilhører deg.»

Lincoln stivnet til. Den landflyktige kaklet høyt.

«Velg selv,» brummet Lincoln. Det sto ikke til å nekte for at han var livsfarlig når han gikk i kampmodus. Men det var de også.

«Velge?» kjekkasen flirte. «Snilt av deg å spørre. Jeg tror jeg velger halshugging for deg og noe litt mer – improvisert for henne.» Han så på meg, mens kameraten lo seg skakk. Da merket jeg det. Det forsvant like fort som det kom, men det var der så absolutt. Gjenkjennelse.

Han kunne sanse meg, kunne fornemme kreftene mine. Og gitt hva han kunne sanse og trolig hadde hørt hva jeg kunne gjøre med ham, burde han ha rømt. Men i god landflyktig stil kastet han seg mot meg og nøt utfordringen.

Lincoln sto alt klar og fanget motstanderens arm i luften, hektet sin egen arm om den landflyktiges nakke så han mistet farten og konsentrasjonen. Det var alt jeg rakk å se før min egen motstander, en tidligere engel, begynte å lange ut mot meg.

Hvorfor er de så flinke til å slåss, alle sammen?

Landflyktige hadde åpenbart kommet til jorden og antatt menneskelig skikkelse, og selv om ingen av dem hadde særlig god teknikk, var de flinke til å slå. Hardt. Det var heldigvis jeg også, takket være mange treningstimer og en god dose englestyrke.

Vi utvekslet slag etter slag. Jeg er ikke lav til jente å være, men han var høy til å være mann, så det ga ham en fordel. Han fikk inn et par fulltreffere i ansiktet mitt, men han var mest opptatt sin høyre side, så jeg beveget meg bare stødig og jevnt mot ham til jeg var så tett på at han ikke fikk armslag. Jeg begynte å få overtaket, en rekke beinspark hadde gjort ham temmelig skjelven. Jeg hadde ikke fått inn et spark mot kneet ennå, men han var ustø.

Jeg så fargesprakende lysglimt til høyre for meg. Jeg visste hva det var, men jeg så bort. Lincoln holdt kjekkasen i en skruestikke, og idet jeg snudde meg, så jeg ham stikke dolken inn i den landflyktige og sende ham tilbake. Det jeg ikke så, var den høyes knyttneve som kom susende rett mot øret mitt. Det var et skikkelig ufint slag, men disse typene hadde jo ingen moral, og langt mindre kampmoral. Jeg mistet balansen og kjente den varme fuktigheten som bare kunne skyldes blod, renne ned langs halsen samtidig med at jeg falt, fullstendig klar over at den landflyktige satte seg på meg.

Jeg søkte instinktivt etter dolken og klemte fingrene hardt rundt skjeftet. Her hadde jeg en mulighet. Jeg hadde mistet overtaket, og han hadde kastet seg over meg, men jeg hadde fremdeles tid. Hvis jeg ikke hadde nølt, kunne jeg ha trukket dolken, jeg kunne ha sendt ham tilbake.

I stedet ble skulderen min nesten knust mot grusen, og jeg rullet fort rundt på ryggen for å unngå ham. Han braste så hardt mot meg at jeg skrek idet ryggraden ble most mot bakken. Jeg slo ham to ganger i ansiktet, men nå var han kommet altfor tett innpå og hadde fått overtaket. Han kjørte kneet inn i magen på meg og hevet en knyttneve til et slag jeg visste kom til å gjøre vondt. Veldig vondt.

Men nei. Han rakk det ikke.

Alt jeg så, var Lincolns dolk som suste gjennom den landflyktiges bryst, stråleglansen fra kraftauraen hans, og så var han borte.

Lincoln sto over meg, sterk og forberedt på alt. Jeg så inn i krigerblikket hans, som trengte litt tid på å mykne. Han hjalp meg opp. Hånden hans var varm og ekte, og han trakk meg inntil seg og la armen støttende rundt meg.

«Jeg greide det ikke.» Jeg ville forklare meg, komme med en akseptabel unnskyldning. Jeg sviktet ham ved ikke å vise meg situasjonen voksen. Kroppene til de landflyktige var forsvunnet, men fremdeles omga en slagmark av hjemløse oss: døde mennesker ingen kom til å etterlyse og knapt nok merke var borte. Det hadde vært så altfor lett for de landflyktige å pine dem. Det føltes fælt å bare gå, som om jeg ikke viste dem tilstrekkelig respekt, men vi hadde ikke noe valg. Vi skulle gi politiet et anonymt tips senere. Vi kunne ikke risikere å bli trukket inn i en drapsetterforskning der vi ikke ville være i stand til å forklare oss.

«Du greide deg flott. Jeg kan ikke sanse flere av dem nå,» sa han og så seg rundt. «Kan du?» Han hørtes uvanlig engstelig ut.

«Nei,» sa jeg og så ned. «Vet du hva de snakket om? Hvem er Nahilius?»

Lincoln trakk på det. «Bare en bråkmaker. Ingen du trenger å bekymre deg om.»

«Å,» sa jeg og betraktet ham, men han så bort.

Lincoln festet grepet om livet mitt for å holde meg oppreist. «Det kommer bare til å ta litt tid. Det du gjennomgikk … ute i ørkenen. Det er helt normalt at du trenger litt tid på deg.»

«Du er sint på meg, jeg merker det,» sa jeg og krympet meg ved smertene i øret og nakken.

«Hva er første regel i en kampsituasjon, Violet?» Han brukte trenerstemmen. Denne gangen krympet jeg meg ikke av smerte, men over å måtte innrømme hvor tåpelig jeg hadde vært.

«Ta aldri blikket fra motstanderen.»

«Nettopp.» Vi fortsatte å gå. Han trengte ikke si mer. Vi visste begge at dette hadde vært utelukkende min feil.

Da vi svingte om hjørnet og kom ut i en travlere gate, trakk han meg beskyttende litt tettere. Jeg elsket å ha armen hans rundt meg, være innhyllet i varmen hans, og skulle ønske vi kunne få en mulighet til å utforske hva vi betydde for hverandre.

«Vi må få deg vekk herfra så jeg kan helbrede deg.»

En full mann i fillete klær satt sammensunken ved en vegg på fortauet, og da vi passerte, falt en nesten tom flaske ut av hendene hans, klirret ned i rennesteinen og fikk meg til å se ned. Jeg stanset. Jeg følte noe. Ikke sansene, det var noe annet. Det var … harskt. En vag skygge av et eller annet …

Jeg bøyde meg og tok flasken for å gi den til uteliggeren, men det var tankeløst av meg, for da jeg rettet meg opp, ble jeg forferdelig svimmel og kjente en sønderrivende dunking fra nakken og helt ut i tinningene.

Jeg lukket øynene så vidt og trakk pusten langsomt. Lincoln støttet meg.

«Du mistet denne,» sa jeg og rakte flasken til uteliggeren.

Mannen så opp.

Alt mulig skjedde i brøkdelen av et sekund. Mannen prøvde først å reise seg, men ramlet sammen på bakken igjen. Og så gispet jeg. Deretter trakk Lincoln meg bakover og tok fram dolken midt i en folksom gate.

Og så … lo Onyx.