Carl Emil Vogt

Herman Wedel Jarlsberg

Den aristokratiske opprøreren

Carl Emil Vogt

Herman Wedel Jarlsberg

Den aristokratiske opprøreren

INNHOLD

Smith og Meyers reise

DEL 1 OPPRØREREN

Jernscepteret

Friheten

Familien Anker

Krigen

Revolusjon i Norden

Farlig spill

1814: Prøvelsen

1814: Triumfen

DEL 2 STATSMANNEN

Finansministeren

En stortingsmanns vekst og fall

Prokansler og stattholder

Siste reis

Statsmannen Wedel

Etterord og takk

Noter

Litteratur og kilder

Personregister

SMITH OG MEYERS REISE

Torsdag kveld 27. juni 1799 steg to unge menn om bord i postdiligencen fra London til Edinburgh. Begge var godt kledd med støvler, høye hatter og mørke frakker.¹ De var nervøse og utålmodige. Guttene satt ikke inne i kupeen, men reiste som outside passengers. Likevel var de åpenbart unge gentlemen. Den ene, John Smith, var nitten år; den andre, Benjamin Meyer, bare atten.² Begge var utlendinger. Det eneste de hadde med seg var en bylt tøy.

Postvognen – the Mail Coach – var den raskeste reisemuligheten som fantes til lands. Doningene var svarte og brune, med farven Post-Office Red på hjulene og Royal Mails kongelige emblem på dørene. For omtrent hver tiende mil ble de fire hestene skiftet ut. Kun på store steder stanset transporten; bare når det var nødvendig av hensyn til posten. Den noe langsommere passasjervognen stoppet tross alt for at de reisende skulle få mat. Postvognen la ikke inn slike pauser. Posten skulle frem så raskt som mulig. Turen kunne være ganske tøff, av og til kunne passasjerene bli bedt om å gå av for å spare hestene. Ruten London-Edinburgh ble unnagjort på mindre enn 60 timer, og Smith og Meyer hadde ingen tid å miste: De var på flukt.³

Bakerst på postvognen satt en vakt, kledd i det kongelige engelske postvesenets skarlagensrøde uniform og svarte hatt.⁴ Væpnet med to pistoler og en muskedunder passet han på at transporten ikke ble ranet. Ingen fikk komme i nærheten av posten. Smith og Meyer satt på et dobbeltsete bak kusken. Vakten blåste i et horn for å advare andre reisende: Her kommer postvognen – gi vei! – og for å be tolloppkreverne underveis om å slippe vognen igjennom. Ved hjelp av en intrikat tabell holdt vakten nøye regning med tiden, siden klokken fulgte solen og varierte litt fra sted til sted. På småstedene hadde ikke postvognen tid til å stanse. Vakten kastet i stedet en sekk med post til den lokale postmesteren eller hans betjent, og snappet behendig opp det som skulle med vognen.

Smith og Meyer nådde frem til Edinburgh rundt to og et halvt døgn etter avreisen. De kjøpte seg en koffert og la oppi noen stener så den skulle virke mer troverdig som bagasje for langveisfarende. Men det var ikke til å komme fra at det var litt underlig at så pent antrukne gentlemen bar oppakningen selv til fots til havnebyen Leith et stykke nordøst for Edinburgh. Smith og Meyer ville forsøke å komme seg med en skute til Norge eller Danmark. Derfor oppsøkte de den dansk-norske konsulen, som tok godt imot dem. Han ante ikke at de to dannede unge mennene reiste under falske pass. Mens de ventet på en skipsleilighet introduserte konsulen dem for sine sønner, han lot dem bli med sønnene og deres venner på en flere dagers utflukt utenfor byen.

Ved et aftenselskap i konsulens hjem – der Smith og Meyer selv var til stede – fortalte konsulen gjestene at den danske ambassadørens sønner hadde flyktet fra sin far i London. Ambassadøren hadde etterlyst sønnene og utlovet en belønning for opplysninger som kunne føre til at de ble oppsporet. Konsulen fortalte sine gjester alt han visste om den dramatiske flukten.⁵ Han hadde ingen anelse om at Smith i virkeligheten var den unge grev Herman Wedel Jarlsberg og Meyer hans bror baron Ferdinand, som begge var etterlyst av sin far, den despotiske grev Frederik Anton Wedel Jarlsberg.

For Herman Wedel Jarlsberg var dette starten på en reise som skulle vare hele livet. En reise gjennom opprør, konspirasjoner mot sin egen konge og farlige forbindelser med fiendtlige makter.

Herman Wedel var knappe ti år da pariserne stormet Bastillen. Han var bare tretten da giljotinen skilte Ludvig XVIs hode fra kroppen. Han vokste opp i opplysningens æra, i en tid da kampen mot urett ble mulig, da revolusjon og reform sto mot reaksjon. Han var barn i denne tiden da filosofen Jean-Jacques Rousseau erklærte at opprør mot en ond og urettferdig hersker var moralsk riktig. Herman Wedel Jarlsberg var en opprører. Men han var ingen demokrat, han var aristokrat. For de fleste av hans samtidige såkalt opplyste og tenkende var demokrati synonymt med pøbelvelde.

Livsreisen brakte Herman Wedel til det moderne Norges tilblivelse i året 1814. Han var en kraftig motstander av prins Christian Frederiks planer for Norge. Wedel var konservativ og liberal. Etter 1814 kom han til å stå nær Carl Johan både som finansminister og stattholder i Norge. Men han var også i stadige konflikter med kongen, de to var rivaler til makten.

Herman Wedels liv spenner fra det gamle ensrettede enevoldssamfunn uten rettssikkerhet, med privilegier og vilkårlighet; fra da Norge ble styrt fra København og til det moderne, embetsmannsstyrte uavhengige Norge, der bare kongen og utenrikspolitikken var felles med Sverige.

Da Herman Wedel ble født i 1779, var den franske revolusjonen bare uklare drømmer, den amerikanske såvidt påbegynt. Ved hans død i 1840, var Karl Marx godt i gang med å utarbeide sin doktoravhandling. Da han var barn, reiste de med seilskuter; da han døde, ble liket fraktet hjem med dampskip.

Det er noe tvetydig over grev Wedel. Han sto dypt plantet med ett ben i hver leir – ett i den gamle tids aristokratiske standssamfunn og ett i den moderne fremskrittets verden. Ett i demokratiets – ett i ekspertstyrets. Ett i Sverige og ett i Norge. Ett i den kosmopolitiske europeiske adelskulturen – ett i den borgerlige forretningsmannens.

Wedel sto kraftig imot selvstendighetsmennene på Eidsvoll i 1814. Samtidig var han en av de viktigste bidragsyterne til å bygge den nye norske staten på første halvdel av 1800-tallet. Han var en tidlig og bevisst nasjonsbygger. Han var mesén for norske kunstnere som I.C. Dahl og fremmet hans utvikling av nasjonalromantikken. Han sto bak embetsmannsstatens ledende politikere Frederik Stang og Anton Martin Schweigaard. Han var beskytter for ledende akademikere og forfattere som P.A. Munch og Johan Sebastian Welhaven. Grev Wedel gikk i hallingdrakt flere generasjoner før Hulda Garborg startet sitt bunadsprosjekt.

Likevel er det fremdeles mer enn 170 år etter hans død vanskelig å si hvor man har ham. Var han landsforræder eller patriot? Var han radikal, liberal eller konservativ, opprører eller statsmann? Var han skurken på Eidsvoll eller den klarsynte helten som forsto fremtiden bedre enn noen av de andre 111 representantene? Eller var han alt dette? Kort sagt: Hvem var han, og hva sto han for?

Det ble sagt han aldri så noen inn i øynene. Kanskje var han skadet i barndommen. Blikket vek unna. Samtidig hadde han en sterk karisma som gjorde at de fleste som ble kjent med ham stolte på ham. Eller gjorde de det?

Denne boken har to hoveddeler. Den første har tittelen Opprøreren, den andre Statsmannen. Boken forteller historien om greven som gikk fra revolusjonær opprører til en slags elderly statesman. Wedel Jarlsberg er blitt omtalt som den mest sentrale politikeren i Norge på 1800-tallet, mannen som handlet i øyeblikket, 1800-tallets Christian Michelsen eller Einar Gerhardsen. Men i motsetning til de to, skriver den toneangivende historikeren Jens Arup Seip, hadde Wedel «vilje til å skape en situasjon fra intet eller fra meget lite».⁶ Herman Wedels unike personlighet formet på avgjørende vis det moderne Norge. Men vi skal være glad for at han ikke fikk alt som han ville.

DEL 1

OPPR∅REREN

JERNSCEPTERET

Den lange reisen

Montpellier var et usedvanlig trist og kjedelig sted, syntes Cathrine Wedel.¹ Hun så bare en eneste grunn til å bli i den sørfranske provinsbyen: Den var kjent for dyktige leger og fødselshjelpere. Cathrine hadde i en alder av 22 år allerede satt fire barn til verden.² To av dem levde ennå. Christian på seks og Julie på fire år. To ganger hadde guttebarn dødd fra henne. Nå nærmet enda en fødsel seg.

Egentlig var Cathrine Wedel på vei til Napoli. Hun reiste med mannen Frederik Anton Wedel, lensgreven av Jarlsberg. Den 31 år gamle diplomaten skulle representere enevoldskongen av Danmark-Norge, Slesvig og Holstein. Napoli var grevens første utenrikspost.

Greven, grevinnen og seksåringen Christian hadde lenge vært på reise. Lillesøster Julie hadde de etterlatt hos grevens søster Louise på Jylland. Siden julen 1778 hadde de bodd i Paris et halvt års tid, med unntak av et opphold i den andre metropolen i Europa, London. Men det var Paris som var kraftsenteret. Herfra kom de siste parykkmotene. Her var teatrene best, operaens stjerner mest fetert. Hoffet i Versailles var tidens mest strålende. Europeisk adel hentet sine impulser derfra. Dannet konversasjon foregikk på fransk. Også fornuftens lys strålte ut fra Paris. De franske opplysningsfilosofene hadde lenge arbeidet med å samle all verdens kunnskap i én eneste gigantisk ensyklopedi. De arbeidet for fremskritt, sannhet og frihet. Men mange av ideene ble sett som farlige. Opprørske mot eneherskeren og ordenen i hans stat. Flere av disse tenkerne, for eksempel Rousseau og Voltaire, var blitt landsforvist eller hadde måttet flykte ut av Frankrike.

I begynnelsen av juli 1779 forlot familien Wedel Paris. Legene hadde anbefalt greven et opphold på kurbadet la Malon. Der skulle han pleie sine fordøyelsesbesvær og stadige smerter i mageregionen. Men så kom tiden for å forberede Cathrines fødsel. I slutten av august ankom familien Montpellier, og en knapp måned senere – tirsdag 21. september – fikk Cathrine en sønn.

Faren, grev Frederik Anton, bar ham selv til dåpen 6. oktober.³ Gutten fikk navnet Jean Gaspard Herman. Han var oppkalt etter morens far og morfar – Caspar Herman von Storm og Johan Mangelsen – så egentlig var navnet selvfølgelig Johan Caspar Herman. De kalte ham Herman.

Foreldrene

Cathrine var femten år da hun 12. juni 1772 ble gift med den 24 år gamle Frederik Anton Wedel Jarlsberg.⁴ En slik aldersforskjell var slett ikke uvanlig, og brudene var ofte så unge i adelsmiljøene. Men Cathrine kom ikke selv fra de samme høyadelige kretser som ektemannen. Faren hennes, Caspar Herman von Storm, tilhørte bare rangadelen, de som hadde oppnådd adelskap for seg og familien gjennom tjeneste for kongen. Etter gamle bestemmelser kunne rangadelen arves. Om Cathrine ikke var av like fin familie som ektemannen, hadde hennes far innehatt det nest høyeste embetet i Norge som stiftsamtmann i Akershus, bare visestattholderen sto over ham. Han hadde inntil denne våren også hatt en betydelig formue, men var gått dundrende konkurs tidlig på året.⁵ Han forlot både stiftsamtmannsposten og Norge i stor hast, reiste til København og sørget på rekordtid for å gifte bort sine to døtre.

Handlingen virker nær panikkartet, men var behendig utført. Han hadde fått i stand to meget gode allianser. Eldstedatter Helene, 16 år, ble gift med kongens egen hoffmarskalk Henrik Bjelke, direktør for Den danske skueplads, den første danskspråklige scenen. Den teaterglade kong Christian VII hadde nylig også gjort ham til «directeur des spectacles » – sjef for den franske komedien og den italienske operaen ved slottet.⁶ Cathrine, 15 år, ble viet til grev Frederik Anton Wedel, daværende kaptein i infanteriet og premierløytnant i kongens garde. Den konkursrammede stiftamtmann von Storm var selv forlover for begge døtrene i Københavns slottskirke og holdt bryllupsfest i eget hus ved Holmens kanal. Mye rundt bryllupene er uklart, men Storm hadde greid å sikre døtrenes fremtid. Det hadde gått svært fort.

Cathrine og Frederik Antons eldste datter Julie fortalte senere at faren hadde falt for moren under et middagsselskap. Det var svært varmt og Cathrine satt i den stekende solen. Hun besvimte. Da hun våknet opp, sa hun på fransk: «Le soleil m’a piqué dans la nuque» – «solen stakk meg i nakken». Greven syntes hun sa det med så vidunderlig ynde at han forelsket seg i henne. Kanskje tente svakheten hennes noe i ham. Uansett bestemte han seg kort etter for å fri til henne.⁷

Grev Frederik Antons ekteskap var kanskje litt overraskende. Forfedrene hadde giftet seg inn i mer høyadelige tyske, danske og norske familier som Aldenburg, Huitfeldt og Raben. Det var dette miljøet han kom fra. Familien hadde røtter i Schleswig-Holstein og var kommet til Danmark og Norge på slutten av 1600-tallet. Feltmarskalk Gustav Wilhelm Wedel var blitt tildelt posisjonen som øverstkommanderende for hæren i Norge i 1681, etter å ha gått i dansk tjeneste i 1678. Han kjøpte så grevskapet Jarlsberg, og fikk kort etter tittelen lensgreve og dermed betydelig myndighet over innbyggerne i grevskapet. Han kunne både dømme og straffe. En lensgreve hadde høyere rang enn øvrige grever. Han tilhørte herskerstanden. Men den første Wedel Jarlsberg – generalen – fikk aldri noe nært forhold til Norge og bodde der knapt.

Hans tippoldebarn, Hermans far Frederik Anton, hadde i likhet med flere av forfedrene startet en offiserkarriere. Snart søkte han seg imidlertid vekk fra det militære for å forsøke den diplomatiske løpebanen. Håpet var en posisjon som kongen av Danmark-Norges ambassadør ved et av de store hoffene i Europa, kanskje Wien eller London? Kun adelige kunne bli ambassadører, og derfor hadde ytterst få nordmenn muligheten. Litt misfornøyd hadde Frederik Anton Wedel måttet aksepterte posten i Napoli. Riktignok var den søritalienske byen både stor og viktig på denne tiden, ja til og med hovedstad i et selvstendig kongedømme, men politisk lå den klart utenfor allfarvei.

Etter at Herman var født, tillot ikke legene Cathrine Wedel å reise videre mot Napoli før i midten av desember.⁸ Vognreisen gjennom Italia var lite behagelig. Cathrine Wedel beskrev den som «en eneste kjede av små ulykker».⁹ Oppholdene de hadde i byene underveis var det eneste som ga avveksling. Familien Wedel var ikke alene om å gjennomføre slike reiser, men de fleste turister valgte en mer gunstig årstid å krysse Alpene på. Frankrike og Italia var et must i den unge gentlemans nesten obligatoriske dannelsesreise, «the Grand Tour». Likevel har familien Wedel vært heldig, for det var ikke risikofritt å reise i Italia på slutten av 1700-tallet. Grev Leopold Berchtold anbefalte for eksempel i sin reiseguide fra 1787 den reisende å medbringe dobbeltløpede pistoler for å hamle opp med banditter.¹⁰ Et problem var det imidlertid at mange byer forlangte alle våpen avlevert ved byporten, både sverd og pistoler, og avgift for utlevering ved avreise. Så da kunne en «lomme-dør-slå»¹¹ som kunne låse enhver dør fra innsiden, være god å ha. Da de nådde Napoli 30. mars 1780, takket Cathrine Wedel Gud for at de var kommet frem.¹²

Napoli

Napoli var det vestlige Europas tredje største by med omtrent 350 000 innbyggere, bare overgått av Paris og London. Byen var hovedstad i kongedømmet De to Sicilier, som besto av det sørligste Italia samt Sicilia. Fra 1734 hadde en spansk gren av slekten Bourboun regjert landet. Napoli var et av tidens absolutt største reisemål. Én guidebok omtalte byen som «en av de staseligste byene i verden».¹³ The Gentleman’s Guide through Italy sa det slik: «Napoli er et av de behageligste steder å bo i verden. Klimaet er mildt, beliggenheten beundringsverdig, byen munter og tett befolket, omgivelsene vakre og interessante.»¹⁴ Cathrine Wedel var i det store og hele enig. Byens beliggenhet var den vakreste man kunne tenke seg. Og selve byen var flott. Jordsmonnet var godt og fantastisk fruktbart. Innbyggerne kunne høste hva det skulle være, nesten uten å anstrenge seg, tenkte Cathrine Wedel.¹⁵

Tidens store kunstnere valfartet til Napoli. Johann Wolfgang von Goethe var der for eksempel bare få år etter familien Wedel.¹⁶ Cathrine Wedel beskriver besøk i operaen, på teatre og i det adelige musikkakademi for fruer og riddere. Byen hadde fire forskjellige teater- og opera-bygninger med forestillinger nesten hver kveld. En så bereist ung dame som henne kunne kanskje med en viss rett slå fast at operaen til og med var «fullstendig overlegen operaen i Paris». Like fornøyd var hun ikke med kulisser og musikk, selv om noen av Italias beste sangere opptrådte der. Syngespillene som ble satt opp i de øvrige teaterhusene var «svært dårlig fremført».¹⁷

Hennes mann, grev Wedel, var ikke fornøyd. Han så Napoli bare som et første skritt på vei mot en bedre post. Lønnen var ikke mer enn 4000 riksdaler, noe som ble ansett som lavt i forhold til de utgiftene posten brakte med seg. Napoli lå langt fra hans egen hovedstad København og også godset i Norge.¹⁸ Wedel ønsket seg vekk og oppnådde å få tilbud om å bli forflyttet til Madrid, uten at han fant det særlig mer attraktivt enn Napoli.¹⁹

Ved ankomsten til Napoli var Herman blitt et halvt år gammel. Han så ut til å bli «like robust som sin bror», skrev mor Cathrine til venninnen Sophie Schulin på Sjælland.²⁰ I de sparsomme beskrivelsene av Herman i brevene til venninnen virker han å ha vært i godt hold.

Da han var fylt to år, 1. desember 1781, fikk Herman en lillebror. Han ble kalt familiens «lille italiener». Siden han hadde den ære å bli holdt over dåpen av dronningen av Napoli, Maria Carolina, ble han oppkalt etter henne. Men også kong Ferdinand IVs navn måtte med. Slik ble det Ferdinand Carl Maria. Dåpsbarnet fikk en nål med briljanter av dronningen og moren et halskjede med et hjerteformet anheng med dronningens monogram.²¹

Det viste seg vanskelig å finne en amme til Ferdinand. Aktuelle kandidater hadde «fordervet blod», skrev Cathrine.²² De var «meget slette» kvinner, slo Frederik Anton fast, derfor fikk moren gleden av å amme selv: «Det var at ønske, alle Mødre vilde gjøre det Samme,» mente den erkekonservative greven.²³ Cathrine likte godt å amme Ferdinand. Hun angret på at hun ikke hadde gitt sine eldre barn egen brystmelk.

Siden hoffet om somrene flyttet til palasset i den lille byen Portici ved foten av Vesuv, tilbrakte familien Wedel også deler av heteperiodene der. Vesuv var inne i en meget aktiv periode på 1600- og 1700-tal-let.²⁴ Bare måneder før familien Wedel kom til Napoli, hadde Europas største vulkan hatt et utbrudd. I 1631 var hele byen Portici blitt ødelagt av vulkanutbrudd som drepte opp mot 10 000. Men på midten av 1700-tallet var et nytt palass bygget opp, og i de mørke, hete sommeraftnene ble nattehimmelen opplyst av ild og gnister fra krateret.

Den britiske ambassadøren, sir William Hamilton, som med sin syke kone hadde kommet til Napoli i 1764, hadde studert Vesuv grundig. Hamilton ble en av grunnleggerne av den moderne vulkanologien og utga også lærde bøker om oldtidsbyen Pompeii, som akkurat da ble gravd ut sammen med Herculaneum. Byene hadde ligget dekket av vulkansk aske og sten siden år 79 før vår tidsregning. Den sykelige og ensomme Lady Catherine Hamilton ble grevinne Wedels eneste virkelige venninne i Napoli. Det var et tungt slag for henne da hun døde i 1782.²⁵ Begge virker å ha levd nokså isolerte liv der.

På 1700-tallet florerte smittsomme sykdommer og epidemier. Kopper var den vanligste dødsårsaken. Høsten 1782 fikk både treåringen Herman og diebarnet Ferdinand smitten. Ferdinand ble bare rammet svært lett, skrev moren, men «den lille franskmannen fikk koppene med en meget voldsom feber, men siden den ga seg, har han gud være lovet klart seg bra. Nå er han helt restituert til tross for at han hadde store mengder koppeutslett.»²⁶

Ambassadør Wedels ønske om å bli forflyttet bar til slutt frukter. Det skyldtes kontakten han hadde med den mektige Ove Høegh-Guldberg, mannen som styrte Danmark-Norge etter Johann Friedrich Struensees fall i 1772.²⁷ Som kongens livlege Struensee hadde gjort, utnyttet også Guldberg en svak og sinnssyk konge: Christian VII var sannsynligvis schizofren. Guldberg hadde kommet til makten da han ble utnevnt til huslærer for arveprins Frederik, kongens halvbror. Guldberg kom til å stå enkedronning Juliane Marie nær, dette var hans maktbase. Han styrte i praksis utenrikspolitikken etter at A.P. Bernstorff hadde gått av som utenriksminister i 1780. Makten økte ytterligere da finansminister Heinrich Schimmelmann døde i februar 1782. «Tak skal De have, at De er saa artig mod vore Landsmænd, som besøge Naples: disse rose Dem derfor,» skrev Guldberg til Wedel.²⁸ Guldberg mente han kunne bli forflyttet. Snart etter fikk han permisjon. Utsiktene var gode til en ny stilling.

Nordover

Hjemreisen skulle startet i midten av april 1783, men ble forsinket allerede i starten.²⁹ Det ble ikke bedre av at greven ble syk straks de ankom Roma 7. mai og ble liggende i mange dager.³⁰ Men han kom seg åpenbart, reisen fortsatte, og han virket i strålende humør i brevet til søsteren Louise fra Milano 21. juni. Særlig strømmet han over av begeistring over byen Torino. Reisen gikk sin gang, men «ey uden store Besværligheder især med 3 Børn, der ere vanskelige paa en Reise».³¹

Alt tyder på at de fulgte den planlagte ruten med besøk i en rekke italienske byer de ikke hadde rukket å se, og deretter via Wien, Dresden og Berlin til Danmark. Mer enn 2000 kilometer med hest og vogn gjennom Europa nødvendiggjorde mange pauser underveis. I slutten av september, omtrent på den tiden da Herman fylte fire år, var de fremme i Tønder i Slesvig hos Cathrines søster.³² Derfra reiste de til København og endte med å leie underetasjen hos en herr Albitzer.³³ Cathrine Wedel syntes leiligheten var utmerket, men litt liten til alle barna. Derfor måtte eldstedatteren Julie bli hos sin tante vinteren over. Hun hadde vært borte fra den nå åtte år gamle datteren i fire og et halvt år, men hadde ennå ikke fått treffe henne, selv etter to måneder i Danmark. Hvordan hadde hun egentlig hatt det?

«København er blitt svært strålende,» syntes Cathrine Wedel. Hun var likevel ennå ikke helt sikker på om byen var forandret til det bedre. «Hver dag ser vi så mange nye ansikter at det vil ta et halvt år å lære seg i hvilken rangklasse man skal plassere dem.»³⁴ 1700-tallets dansknorske samfunn var strengt hierarkisk inndelt. I teater eller opera, i kirken, og for ikke å snakke om ved hoffet, var man plassert etter rang. En lensgreve og hans hustru ville per definisjon være rangert svært høyt, eller nær kongen i hoff-sammenheng.³⁵

Det er underlig å lese Cathrine Wedels brev til venninnen Sophie Schulin. I februar unnskyldte hun for eksempel at hun så lenge hadde unnlatt å svare på hennes to siste brev: øynene hennes var så svake.³⁶ Ellers virker brevet tilforlatelig nok. Mannens helse var et stadig tilbakevendende tema. Nå er den bedre. Han er dessuten mer eller mindre blitt lovet ambassadørstillingen i Stockholm. Selv gleder hun seg til en Norges-tur, til tross for at Jarlsberg skal være ganske forfallent etter eiernes mangeårige fravær. Hun skriver ikke om sine minste barn – smårollingene – «papiret er fylt, uten at jeg helt vet hvordan det er skjedd». Etter den nokså upersonlige signaturen C. de Wedel kommer det også en plutselig tilføyelse: «Fødselen var svært vellykket og min helse er nå aldeles utmerket.» Men hun nevner ikke at det ble en datter, eller at hun fikk navnet Caroline.³⁷ Hun synes det er synd at hun ikke får truffet sine venner i Danmark etter så mange år, men unngår samtidig å nevne at hun ennå ikke har møtt eldstedatteren Julie etter snart fem års adskillelse. En rekke av Cathrine Wedels brev unngår de virkelig viktige temaene. Var noe alvorlig galt i familien, eller med Cathrine?

Kuppet

14. april 1784 ble en dramatisk onsdag i København. Kronprins Frederik skulle omsider konfirmeres. Frederiks far, kong Christian VII, var altså regnet som sinnssyk og styringsudyktig. Moren, dronning Caroline Mathilde, var blitt forvist etter stadig mer åpenlyst å ha stått i med kongens livlege Johann Friedrich Struensee. Struensee hadde gjennom sin påvirkning på kongen greid å komme til makten i 1770. Men livlegen var preget av opplysningstidens ideer og forsøkte å gjennomføre en lang rekke reformer. Motstand mot reformene og forargelse over det utillatelige forholdet mellom dronningen og Struensee skapte grobunn for en opposisjon. Den tøffe behandlingen Struensee utsatte den lille kronprins Frederik for, bidro heller ikke til å gjøre ham populær. Struensee mente, i tråd med Rousseaus prinsipper, blant annet at kronprinsen skulle herdes og oppdras som «en av folket». Han ble sammen med en tilfeldig utvalgt «lekekamerat» blant annet stengt inne i mørke og kalde rom og nektet hjelp og trøst.³⁸ Folk sa at Struensee og dronningen ønsket å ta livet av Frederik og foretrakk sin felles datter Louise Augusta (selv om kongen formelt sett hadde anerkjent farskapet). I 1772 var det nok. Kongens stemor, enkedronning Juliane Marie, og den tidligere ministeren Ove Høegh-Guldberg stilte seg i spissen for et kupp. Enkedronningens sønn, kongens halvbror arveprinsen, var med som hennes marionett. Kuppmakerne gjorde kort prosess med Struensee og hoffmannen Enevold de Brandt, som hadde svingt seg opp sammen med Struensee.

Til skrekk og advarsel ble begge to henrettet helt bokstavtro etter Danske lov fra 1683: Først ble høyre hånd hugget av. Så ble hodet skilt fra kroppen. Likene ble partert og hodet og kroppsdelene stilt på hjul og steile, hodet satt på stake utenfor bymurene. Den delen av straffen som ble utført etter døden ble regnet som den grusomste. Mange reagerte på den og fant den barbarisk og gammeldags. I flere år møtte synet av de gradvis mer ugjenkjennelige kroppsdelene til Struensee og Brandt Københavns borgere og besøkende som kom til byen.³⁹

12 år senere var altså tidspunktet kommet for kronprins Frederiks konfirmasjon. I det lengste hadde enkedronning Juliane Marie fått begivenheten utsatt. Enkedronningen og hennes minister Guldberg, Wedels beskytter, var forberedt på at kronprinsen nå gradvis måtte involveres i statsstyret. Men at den 16 år gamle kronprinsen ville være i stand til å knekke hennes makt, hadde hun ikke forestilt seg.

I samarbeid med en krets av reformvennlige tysk-ættede godseierpolitikere, Ernst Schimmelmann, Christian Ditlev Reventlow og først og fremst Andreas Peter Bernstorff, grep kronprins Frederik resolutt makten. Den småvokste og innesluttede gutten overrasket alle. Han fikk sin sinnssyke far til å skrive under på de nødvendige papirene og sperret enkedronningen inne. Men kronprins Frederik og hans nye opplysningsinspirerte støttespillere lot ikke blodet flyte. De nøyde seg med å degradere og forvise Ove Høegh-Guldberg til den ytterste provins – han ble stiftsamtmann i Aarhus.

Guldbergs og enkedronningens reaksjonære og danskorienterte styre var knekket. Nå rykket opplysningsinspirerte og reformvennlige dansktyske aristokrater inn i kretsen rundt landets nye enehersker – kronprinsen. De nye tidene passet den konservative Frederik Anton Wedel dårlig. Han hadde knyttet seg til Guldberg, som var den eneste i eliten han følte noe fellesskap med.⁴⁰

Plutselig forsvant muligheten til å bli utnevnt til ambassadør i Stockholm. Grev Wedels fremtid som diplomat var helt i det blå. «Alle våre prosjekter er ødelagt,» skrev Cathrine Wedel en drøy måned etter kuppet, «reisen til Norge inkludert. Min mann drar dit alene.»⁴¹ Selv skulle hun tilbringe mesteparten av juni måned hos svigerinnen Louise Wedelsparre på Sjælland, der datteren Julie bodde, og noen dager hos venninnen grevinne Constance Alexandrine Knuth på godset Gylden-steen.⁴²

Men usikkerheten varte ikke lenge. Snart ble det klart at Frederik Anton Wedel skulle bli den danske kongens representant i Haag i republikken Nederland.⁴³ Heller ikke Haag var en post greven var fornøyd med. Nederland hadde dominert verdenshandelen på 1600-tallet. Deretter hadde det gått nedover. Lavmålet ble nådd med en katastrofal krig med Storbritannia i 1780, som endte med nederlag i 1784. Under krigen begynte en agitasjon mot stattholderen, prinsen av Oranjen, som foregrep den franske revolusjon. Urolighetene bredte seg og ble i ettertid kjent som den patriotiske revolusjon. Nederland var en fullstendig desentralisert og kriserammet stat.⁴⁴

Cathrine Wedel var ikke særlig begeistret for de «sløve og flegmatiske» nederlenderne, skrev hun til Sophie Schulin. Men landet skulle være vakkert, og Haag var dessuten et sted der det var lett å skaffe barna god undervisning. Ikke minst derfor så hun frem til å flytte. Der håpet hun å kunne leve fredelig og rolig, om kanskje ikke behagelig.⁴⁵

Fra begynnelsen av juli bodde Herman Wedel og søsknene sammen med moren i Slesvig hos hennes søster Helene.⁴⁶ Hennes mann Henrik Bjelke, hadde kort etter kuppet mot Struensee mistet teaterdirektørstillingene ved hoffet og hadde nå sittet i tolv år som amtmann i Tønder.⁴⁷ Mens Frederik Anton Wedel var på Jarlsberg alene sommeren 1784, trådte barna noe tydeligere frem i Cathrines brev igjen. Hun skrev oftere til Sophie Schulin. Tonen ble lettere og emnene flere. Hun fortalte ikke mye om «smårollingene». Men Herman, «den lille franskmann», utmerket seg, «han er svært føyelig, svært mild og har sin nasjons livlighet».⁴⁸ Hun siktet selvfølgelig til hans «franskhet». Denne høsten fylte han fem år.

Grev Frederik Anton var en far som stilte strenge krav. Eldstesønnen Christian på elleve var engstelig for om faren ville være fornøyd med ham når han kom tilbake etter et langvarig opphold på Jarlsberg.⁴⁹ Da ankomsten omsider nærmet seg i desember, grep Cathrine fjærpennen og betrodde seg til venninnen Sophie: «Jeg har lidd så mye ved i så mange år å ha vært berøvet min eldste datter. Å forlate et barn jeg til og med selv har ammet vil være helt umulig for meg.» Først nå skulle datteren Julie gjenforenes med familien.

Cathrine var fornøyd med at barna endelig hadde fått en huslærer i Slesvig. Hun var opptatt av barna og oppdragelsen, av å forme deres hjerter etter dydene, deres ånd etter det skjønne og gode. Helt avgjørende mente hun påvirkningen fra henne selv var og andre voksne. Ikke minst mente hun den første undervisningen var viktig.⁵⁰ Men tiden hos familien Bjelke gikk mot slutten. Oppunder jul 1784 forlot hele familien Tønder for å flytte til Haag. Reisen skulle foregå via Hamburg.

Haag

Veiene var elendige på denne tiden av året. Vognene brøt til stadighet sammen. Herbergene var fulle av meslingsyke barn. Cathrine likte det ikke. Sykdommen kunne være dødelig. Bare på strekket fra Hamburg til Haag hadde de vært på veien i ni dager og fire netter. Først nesten en måned etter avreisen var de fremme.⁵¹

Om det var ubehagelig å reise med hest og vogn over store avstander i Nord-Europa i desember og januar, var det tross alt et bedre alternativ enn sjøreise. En storm rammet fartøyet som fraktet sakene greven hadde sendt fra Jarlsberg. Skuta klarte seg, men ble halvveis fylt med vann. Da båten kom frem til Amsterdam, viste det seg at familien Wedels sytten kolli med private eiendeler stort sett var ødelagt av fuktskader og rust. Flere av grevens antrekk, sengeforheng, bøker og ikke minst et vakkert stueur. Kanskje kunne det la seg reparere, men ikke uten store kostnader.⁵²

Da var det en trøst at Haag var en vakker by med skjønne omgivelser. Dessuten hørte to hager til huset de flyttet inn i. Huset var i seg selv et av de beste i byen, hevdet Cathrine Wedel, både flott og behagelig. Men de måtte betale hele 2500 floriner hvert år. Dessuten var det fullstendig umøblert da de kom dit, ikke engang et maleri eller speil fantes. På toppen av det hele bodde den prøyssiske ambassadøren i husets andreetasje – og han skulle bli der helt til mai måned.

Jernscepteret

Da de kom til Haag ble det indre liv i familien Wedel avslørt for elitemiljøene i København. Under ambassadør Wedel tjenestegjorde nemlig den 28 år gamle legasjonssekretæren baron Herman Schubart.⁵³ Han var ingen hvem som helst. Den ene søsteren Charlotte var gift med finansministeren, grev Ernst Schimmelmann. Schubarts andre søster Sybille var gift med Johan Ludvig Reventlow – bror av ministeren Christian Ditlev Reventlow. I tillegg var Herman Schubart en yndling hos den mektigste av alle etter Guldbergs fall: utenriksminister A.P. Bernstorff.⁵⁴ Herman Schubart sto altså nær makten. Siden han hadde fungert som ambassadør en periode før Wedel kom, var han lite begeistret over å skulle «reduseres til en simpel sekretær».⁵⁵ I brevene hjem til sine sentralt plasserte søstre la han ikke skjul på noe: «Farvel alle mine planer om å utmerke meg i karrieren!» Forholdet mellom den 36 år gamle Wedel og den åtte år yngre Schubart, var anstrengt fra første stund. Den nye danske ambassadøren gjorde heller ikke noe heldig inntrykk på diplomatkollegene, sarkasmene om Wedel satt løst.⁵⁶

Fra sin bolig i ambassadørens hus skildret legasjonssekretæren ubehagelige familiehemmeligheter som Cathrine omhyggelig unngikk i sine brev. Greven var en despot og tyrann. Han regjerte sitt hus med et «jernscepter», skrev Schubart.⁵⁷ Ofte stengte greven seg inne i huset, han var hissig, irritabel, gjerrig og lunefull: «Når jeg ser ham avstraffe sine tjenestefolk, med stokk og pisk i hånden, kan jeg ofte ikke skjule min indignasjon,» skrev han. 1700-tallets samfunn var voldelig og patriarkalsk. Husets herre hadde etter loven rett til å avstraffe sine tjenestefolk. Ikke minst var dette riktig for greven av Jarlsberg. Mange godseiere misbrukte makten de hadde. Frederik Anton Wedel var en slik.

Derimot var Cathrine Wedel ifølge Schubart god og snill, men for svak til å motsette seg mannens uberegnelige luner. Aller sterkest inntrykk gjorde det, skrev han, når Wedel «foran mine øyne mishandler sin kone, selve modellen på tålmodighet og dyd».⁵⁸ Avstraffelse av familien hørte også til husherrens rett. Men Wedels voldsbruk må ha vært utenom det vanlige, siden den vakte så sterke reaksjoner.

Schubarts brev hjem var ikke bare private. Ikke minst informerte han utenriksminister Bernstorff om Wedels oppførsel. I det lyset virker Wedels fremferd overfor Schubart ikke rasjonell. Greven må ha visst at Schubart kunne fortelle sine innflytelsesrike kontakter om forholdene i familien Wedel og ved ambassaden i Haag. Hvorfor la han ikke vekt på å opptre mer strategisk overfor en ung mann med de beste forbindelser?

Mye tyder på at greven så verden som en kampplass – åsted for en strid mellom gode og onde krefter. Han selv sto trygt plassert på den gode side. Schubart sto på den andre – representert ved kuppmakerne Bernstorff, Schimmelmann og Reventlow. De var liberale og innledet reformer som innskrenket godseiernes makt og styrket bøndenes rettigheter. De bekjempet med andre ord den gode verdensorden, opprettholdt av den patriarkalske makt Wedel bekjente seg til. Dessuten ser Wedels vold og ubehagelige oppførsel ut til å være dypt rotfestede reaksjonsmønstre hos ham.⁵⁹

Isolert

Schubart gjorde alt han kunne for å oppholde seg mest mulig utenfor «dette triste huset».⁶⁰ Han spaserte sammen med diplomatfamilier, Haags elite og hoffet. Og der traff han aldri Wedel. Barna og Cathrine Wedel var mer eller mindre sperret inne og slapp ikke unna den psykiske terroren. Heldigvis var greven stadig syk og tilbrakte svært mye tid i sengen. Om formiddagene var han nesten aldri til stede – til stor glede for tjenestefolket og familien.⁶¹

I mars 1786 ble familiens «hollender» født. Han ble kalt Wilhelm etter stattholderen av republikken Nederland, prins Wilhelm av Oranjen, som også skal ha stått fadder til ham.⁶² Herman Schubart har en annen historie.⁶³ Greven hadde bedt prinsesse Wilhelmina av Oranjen om å være fadder. Hun møtte ikke frem, men sendte sine hoffdamer i stedet.⁶⁴ Schubart nevner ikke prinsen som fadder.

Patriarken Wedel var kanskje på sitt vis glad i sine barn. Han var i det minste svært opptatt av å gi dem den best mulige utdannelse.⁶⁵ Derfor fant han en solid utdannelsesinstitusjon til de to eldste, Christian og Julie, i Frankrike, i det protestantiske Alsace. Slik kunne de læres opp i gode manerer, fransk språk og religion. Der skulle de være i tre år. For Cathrine Wedel var adskillelsen tung.⁶⁶ Hun måtte se det hun kalte «det kiereste ieg eier» bli kjørt bort. Syvåringen Herman lot sorgen løpe fullstendig av med seg. Han tutet og gråt så det hørtes ut på gaten.⁶⁷ Storebror var tatt fra ham.

Da «tyrannen» reiste til Alsace med de eldste barna, forbød han sin hustru å treffe mennesker mens han ikke var hjemme. Schubart trodde diplomatkollegene ville oppsøke fru Wedel mens mannen var borte. Mange hadde sympati med henne. Hun syntes situasjonen var vanskelig og ba Schubart om å hjelpe seg. Hun ønsket å unngå pinlige episoder og at ektemannen ble kompromittert. Fasaden skulle holdes.⁶⁸

Grevinnen klarte likevel ikke å skjule sin glede over at mannen var borte. Ikke desto mindre forsøkte hun å overbevise Schubart om at greven var bedre enn han trodde. Det var sykdommen som virket negativt på hans moral, forklarte hun.⁶⁹

Kanskje levde Cathrine Wedel ikke fullt så isolert som Schubart ga inntrykk av. Av og til var hun med på sosiale arrangementer, som man jo måtte som diplomathustru. Hun beskriver selv en krets av mellom 60 og 80 mennesker som hun og mannen omgikkes. Likevel skildrer hun seg selv som ensom, nedtrykt og ulykkelig.⁷⁰ Den eneste gleden ser ut til å ha vært et besøk fra søsteren høsten 1786. Når hun spaserte, gjorde hun det i ensomhet, hun hevdet ingen var å treffe. Kontrasten er stor til de muntre spaserturene Herman Schubart beskriver med diplomatkolleger, venner og Haag-eliten.

Den lettere stemningen i huset var skjør. I slutten av november nærmet grev Frederik Antons hjemkomst seg. Schubart viste Cathrine Wedel et arrogant og usympatisk brev med en rekke krav han hadde fått fra sin overordnede.⁷¹ Grevinnen brast i gråt, og sa til Schubart: «Jeg ser godt at dette brevet kommer til å ødelegge i Dem alt godt som jeg har fortalt Dem om min mann.»⁷² Schubart syntes synd på henne.

Greven med jernscepteret var på vei hjem.

Da han kom oppunder jul 1786, skrøt han blant annet av å ha truffet dronningen av Frankrike, Marie Antoinette.⁷³ Men greven ble syk av å bo i Nederland, mente han. Han ønsket seg vekk og søkte derfor posten som ambassadør i Stockholm. Schubart på sin side mente han neppe ville få stillingen, siden grev Bernstorff visste hvor hissig og arrogant Wedel var.⁷⁴

På denne tiden var spenningen voldsom i Nederland. Protestene mot stattholderen Wilhelm av Oranjens styre grep om seg. Den patriotiske borgerlige revolusjonen sto sterkest i byene. Der ble det organisert borgermilitser, frikorps, som ble væpnet til kamp mot stattholderen. I perioder måtte han forlate residensstaden Haag fordi det var for utrygt.

Tragedien

I Colmar satt lille Julie Wedel og skrev til sin kjære tante Louise Wedelsparre. Hennes veslevoksne skolefransk er vanskelig å gjengi på moderne norsk. Enda mindre kan den ustø håndskriften til 11-åringen gjenskapes på trykk: «Jeg har opplevd en ulykke i disse dagene som jeg nesten ikke tør å fortelle dere for jeg er redd sorgen vil være for stor for dere men jeg kan ikke skjule den for dere,» skrev hun og fortsatte: «jeg må fortelle for dere jeg klarer nesten ikke tenke på det uten å felle tårer».⁷⁵ Storebror Christian var død: «Søndagene er ikke så kjære for meg lenger.»

Sykdommen varte i seks uker og begynte som skarlagensfeber, fortalte Julie, men gikk over i forråtnelsesfeber.⁷⁶ Våre dagers medisinere ville sannsynligvis kalt dette tyfoidfeber og enkelt kurert den med antibiotika. Uten slik behandling har sykdommen dødelig utgang for hver tiende pasient. Christian svevde mellom liv og død åtte dager før det var slutt. Julie tenkte han var lykkeligere nå, befridd for denne «ubetydelige verden». Hun bekymret seg for hvordan moren ville ta tapet av sønnen. Selv måtte hun takle sorgen alene, støttet av det protestantiske presteparet som drev skolen, for ingen besøkte henne.

Foreldrene var blitt holdt orientert i brev om sønnens sykdom og til slutt død natt til 23. april. Christians død var et hardt slag. Cathrine Wedel følte seg «utilpass» noen dager, men slo seg så til ro med at hun skulle treffe ham igjen i det hinsidige.⁷⁷ Hun mente ektemannen tok tapet kanskje enda tyngre enn hun selv gjorde. Likevel aner vi en dyp depresjon. Hun skrev til venninnen Sophie Schulin at hun var full av sjalusi overfor sønnen som var død. Greven var sykere enn noen gang. Magen hans ville nesten ikke holde på maten. På toppen av det hele hadde utenriksminister Bernstorff gitt ambassadørposten i Stockholm til Cay Reventlow, en nevø av ministeren. Verden gikk ham imot. I Nederland herjet revolusjonen på sitt mest voldsomme. Det var som en storm ute i Haags gater. Greven besluttet å forlate familien. På legenes oppfordring reiste han til kurbadene i Aachen og Spa i juli 1787 og kom ikke tilbake før i midten av august.⁷⁸

Som i familien Wedel grep kaoset om seg i nederlandsk politikk. Men de revolusjonære gikk for langt da de arresterte prinsesse Wilhelmina, stattholderens ektefelle, i juni 1787. Wilhelmina, som for øvrig ikke hadde møtt opp i Wilhelm Wedels dåp, var nemlig søster av kong Friedrich Wilhelm II av Preussen. Han erklærte at arrestasjonen var en fornærmelse mot huset Hohenzollern. Med britisk støtte begynte prøysserne å samle store troppestyrker, og i september 1787 krysset en hær på 26 000 mann grensen.⁷⁹ De marsjerte mot Haag og Amsterdam og møtte ingen reell motstand. Det patriotiske opprøret ble slått ned. Amsterdam kapitulerte. I Haag dominerte gledesscenene.

Grev Wedel søkte nå permisjon til våren for å ordne opp i private affærer i Norge.⁸⁰ Det så ut til at han enten ville trekke seg tilbake med pensjon av helsemessige årsaker eller få en annen post. Men også Schubart søkte permisjon. Greven ble rasende da han oppdaget det. Dersom den ble innvilget ville han måtte utsette sin egen permisjon. Schubart var åpenbart på offensiven.⁸¹ Mens han leste depesjen fra Bernstorff, som bekreftet permisjonen, utbrøt greven: – Hva for Satan skal De i Danmark på denne elendige årstiden! Schubart sa bare at foreldrene hadde bedt ham søke permisjon. Wedel ga da tilsynelatende etter.

Tjenestepiken og greven

Greven endret bare strategi. Da Schubart kom hjem om kvelden 30. desember, fikk han sjokk. Han ble møtt av en opphisset nederlandsk tjenestepike som fortalte en utrolig historie. Da hun skulle vaske Schubarts værelse, hadde hun grepet grev Wedel i å rote i Schubarts papirer. Han hadde låst seg inn med en universalnøkkel. «Jeg gikk rett bort til ham og spurte hva han drev med,» fortalte hun Schubart. «I stedet for å svare meg gikk greven bort i et hjørne og grep en stokk for å slå meg.» Men tjenestepiken var både stor og kraftig. Rasende grep hun ham i mansjetten og vristet stokken ut av hånden på ham. Plutselig ble greven mild som et lam. Han tok frem pungen og bød henne penger for ikke å fortelle Schubart om det inntrufne. I sinne kastet hun pengene i gulvet foran føttene hans. Greven hadde så trukket seg stille ut av rommet. Piken ble sagt opp umiddelbart. Men hun fryktet ham overhodet ikke, sa hun, og hadde lovet seg selv å fortelle Schubart hva som hadde skjedd. Schubart på sin side ba henne om å holde tett, og ga henne fire gulldukater.

Tjenestepikens historie illustrerer hvor lett greven tydde til vold. Men den viser også at greven overraskende lett ga opp da han ble konfrontert. Kanskje var det mulig å gjøre opprør mot greven med jernscepteret? Schubart vurderte det ikke helt slik. Han ville helst overøse «den avskyelige greven» med skjellsord.⁸² Men venner rådet ham til å la konfrontasjon være. Han mente også selv at dette kunne blitt farlig, kanskje kunne greven til og med ha drept ham. Schubart lot saken ligge og dro til København.

Jarlsberg

3. juni 1788 kom Herman til Jarlsberg og Norge for første gang i sitt liv. Han var nesten ni år gammel.⁸³ Med solid oppakning og tjenere hadde familien reist langs elendige veier gjennom Westfalen.⁸⁴ De hadde såvidt besøkt Cathrines søster i Slesvig og vært innom Københavns Hotel Royal, før de kom til Norge. Hele familien var med på reisen, bortsett fra Julie som var igjen på kostskolen i Colmar.⁸⁵

Cathrine Wedel, som igjen var gravid, nærmet seg slutten av terminen og fant alt hun trengte til nedkomsten på Jarlsberg: en god jordmor, en dyktig lege og et behagelig hus. Cathrine Wedel sørget for å innrede et hyggelig og behagelig rom til seg selv, og 24. juli fødte hun en gutt – «den lille nordmannen». Innredningen av rommet var ikke gjort bare med tanke på fødselen. En uke senere fikk nemlig Jarlsberg et besøk utenom det vanlige. Da var Wedel vertskap for kronprins Frederik, som var på norgesreise. Overalt hvor han kom ble det strødd blomster for herskerens føtter. Overalt var det salutter, jubel, troppeparader. Man kan tro at dette kjedet Frederik, men sannheten er at den spede og bleke 20-åringen hadde én eneste stor interesse i livet: eksersis og militærparader. Kronprinsen hadde besøkt en lang rekke steder på Østlandet og også vært innom Trøndelag. Og han hadde spist middag hos magnaten Peder Anker på Bogstad.⁸⁶

Fredag 1. august markerte 27 kanonskudd at kronprinsen forlot Tønsberg. Et lyspyntet skip på havnen svarte med like mange skudd. Langs veien sto en æresport prydet med fire «Vildmænd».⁸⁷ Tre forgylte stjerner var plassert noe bortenfor. Litt videre langs veien mot Jarlsberg sto to bekransede pyramider. Den ene bar inskripsjonen: «Kom ofte, Friedrich! viis os Din store Dag, den herlig blive maae, skiøn som dens Morgenrøde!» På den andre sto skrevet: «Du Danmark Frihed gav, giv Norge Videnskaber; Forædlet begge Folk skal kalde Dig sin Skaber.» Ifølge den offisielle reiseberetningen var gleden som fylte de lokale hjertene ubeskrivelig.⁸⁸

I kronprinsens følge var en av hans favoritter, prins Carl av Hessen, som var gift med kongens søster prinsesse Louise. Carl av Hessen var dessuten general og øverstkommanderende for de norske styrkene, uten at han hadde synderlig militær kompetanse. Dessuten bodde han i Slesvig. Prins Carls sønn, Frederik av Hessen, var også med. Bare tre dager før besøket på Jarlsberg hadde kronprinsen fått nyheten om at krig var brutt ut mellom Sverige og Russland. Danmark-Norge var alliert med Russland, og kronprinsens besøk var en del av et politisk spill for å forberede Norge på en eventuell krig med Sverige. Både kronprinsen og Carl av Hessen ønsket seg krig.⁸⁹

På Jarlsberg benyttet grev Wedel sjansen og fikk døpt sin nyfødte sønn med alle de tre prinsene til faddere. «Den lille nordmann» fikk navnet Christian Frederik – det siste navnet etter rikets hersker. Samtidig var han oppkalt etter sin avdøde eldstebror. Sorgen var nok ikke leget. Kronprinsen dro videre 2. august.⁹⁰

Denne fine, men varme og tørre sommeren trer Herman for en gangs skyld ut av morens brev. Det var reaksjonen hans på at barnepiken Claire skulle sendes hjem til Frankrike som gjorde inntrykk. Hermans dype og tause sorg viste, syntes hun, at han var i stand til å knytte seg til andre: «Stakkars gutt,» skrev hun om eldstesønnen: «han kan ennå ikke bedømme om gjenstanden for hans følelser er dem verdig eller ikke.» Hun trodde at han ville glemme fort, slik barn i den alderen gjerne gjorde, og vende tilbake til sin vanlige munterhet. Også de andre barna reagerte på at Claire ble sendt vekk. Hun hadde fortalt dem at foreldrene hennes var døde og at hun ikke hadde noe å spise i Frankrike.⁹¹

Hva skyldtes Claires plutselige avskjedigelse? Kanskje hadde hun endt i en konflikt med greven. Claire ble erstattet av en enke fra Tønsberg. Sannsynligvis var hun den første norske barnepiken de minste hadde.

Sommerlivet på Jarlsberg var ellers monotont. Det fantes knapt mennesker å omgås i distriktet. Av og til foretok Cathrine små utflukter, enten til fots eller i vogn. Frederik Anton gikk litt på jakt. Men ensformigheten og kjedsomheten skulle bli brutt.

Tyttebærkrigen

Fredag 12. september dukket kronprinsen uanmeldt opp igjen sammen med øverstkommanderende for styrkene i Norge, Carl av Hessen, og et mindre følge.⁹² På bare 20 timer hadde prinsene krysset Skagerrak fra Fladstrand (Frederikshavn) til Frederiksvern (Stavern) med fire linjeskip. Da Cathrine Wedel skrev til Sophie Schulin om det merkelige besøket, hadde hun hodet fullt av alle de store samtaleemnene fra natten før. De hadde snakket om å invadere Sverige. Troppene ble samlet langs grensen, krigsskipene gjort klare. Hun følte seg nedstemt og fryktet de grusomme følgene krigen alltid hadde.

Grev Wedel var derimot i sitt ess: «Han ble fornøyd som et barn da han fikk greie på at vår unge prins var i landet,» skrev Cathrine. Nå hadde kronprinsen besøkt ham to ganger på få måneder. Opprømt fulgte grev Wedel prinsen til Drammen på veien mot Christiania. Sannsynligvis hadde han aldri før vært så tett på herskeren.

Den militærgale kronprins Frederik var også meget opprømt. Endelig skulle han i felten. Han hadde sørget for å få statsrådet til å erklære krig 15. august. Han ville ha en størst mulig krig.⁹³ For at ikke folket skulle bli urolig over at tronarvingen satte livet på spill i et krigseventyr, hadde han reist til Norge i dypeste hemmelighet. Han skulle delta i felttoget som frivillig uten kommandomyndighet. 23. september startet angrepet fra Frederikshald (Halden). Det kom knapt til trefninger. Offiserer var sterkt kritiske til Carl av Hessens talentløse ledelse. I slaget ved Kvistrum bro, som var den eneste trefningen av betydning, ble rundt 800 svenske soldater tatt til fange. Felttoget varte rundt fjorten dager, og ga ingen varige resultater. Tapstallene i krigen var små, derimot krevde sykdommer kanskje så mange som 1500 soldaters liv.⁹⁴ Dødsofrene ble trolig bare begrenset av at utenriksminister Bernstorff hadde sørget for å avgrense prinsenes krigsplaner så mye som mulig.

I tiden på Jarlsberg klarte barna seg fint. De fikk jevnlig brev fra storesøsteren i Colmar. Rapportene sa at det gikk godt med henne og at hun skikket seg vel. Det er vanskelig å si hvordan Julie hadde det på kostskolen. Ut fra de få brevene som finnes etter henne, ser det ut til at hun anstrengte seg på skolen for å gjøre foreldrene fornøyd.⁹⁵ Ingen av hennes nærmeste besøkte henne – det var langt til Alsace – men det protestantiske presteekteparet som drev skolen tok seg godt av henne.⁹⁶ Hun fylte tretten høsten 1788. På Jarlsberg fikk Herman og Ferdinand, sannsynligvis for første gang, skikkelig undervisning av en teologistudent. Han var en dedikert lærer, og barna ble svært glad i ham.⁹⁷

Vinteren 1789 ble særlig lang og hard. Greven klaget over revmatiske smerter. Ennå i slutten av mai var bakken dekket av snø.⁹⁸ Det eneste Cathrine Wedel trøstet seg med var at det var like ille hos svenskene. Frederik Anton ønsket å bli på Jarlsberg så lenge som mulig den kommende sommeren. Men en avreise nærmet seg ubønnhørlig, for det var blitt klart denne våren at grev Wedel skulle bli ambassadør i London.⁹⁹ Endelig hadde han fått en virkelig viktig post.

Revolusjonen

Klokken var ti om formiddagen lørdag 8. august 1789, da skuta kastet anker fra Vallø saltkokeri rett utenfor Tønsberg.¹⁰⁰ Reisen over til Flensburg tok fire dager i pen vind. Folkene om bord var respektable og oppførte seg skikkelig, skriver Cathrine Wedel. Herman på ni år og Ferdinand på åtte var yre av glede over å kjenne vuggingen fra bølgene. De reiste til grevinnens søster Helene Bjelke, som nylig var blitt enke. Greven ble igjen på Jarlsberg. Han skulle komme etter.

Planen var å reise videre til Frankrike for å treffe Julie. De skulle leie et hus i Colmar for vinteren, og ta henne med seg til London. Men i Frankrike slapp kaoset løs. 14. juli ble fengselet Bastillen stormet. Deretter brøt urolighetene ut over hele landet.

De visste at det var problemer også i Alsace og ble engstelige for Julie.¹⁰¹ Greven, som var kommet til Holstein, skrev for å få vite hvordan det gikk med henne. Han fikk ikke svar fra Colmar. Fordi han syntes det var for risikabelt å sende familien dit, besluttet greven i november å avlyse reisen.¹⁰² Cathrine ble lei seg og redd. De hadde ikke hørt fra Julie på seks uker. Hun forsøkte på mannens råd å skrive til en kammerherre Hobé som hadde to døtre i Alsace. Kammerherren hadde alt fått sine døtre vekk derfra og kunne ikke hjelpe. Endelig i slutten av desember fikk de brev fra Julie.¹⁰³ Hun hadde det bra. Forholdene var nå rolige i Alsace.

Over hele Europa var mange redd for at den revolusjonære gjæringen skulle spre seg fra Frankrike. Aristokratiet fryktet «pøbelen». København hadde hatt uroligheter i 1787, men dette var nokså ubestemmelige slagsmål mellom grupper av studenter ved universitetet og offiserskolen. Høsten 1789 nådde rykter om opptøyer av mer revolusjonær karakter til Cathrine Wedel i Slesvig. Det viste seg ikke å være særlig realitet i historiene.¹⁰⁴

I Slesvig fikk Herman og Ferdinand undervisning av huslæreren hos Bjelke-familien.¹⁰⁵ Alt tyder på at barna hadde en fin tid. Faren befant seg for en stor del i København, og de var sammen med sine fettere og kusiner. Cathrine mente luften i Slesvig gjorde dem godt. Selv hadde hun vært alvorlig syk. Hun hadde hatt et så alvorlig blodtap at hun trodde hun skulle dø. Hun skrev ikke hva som feilte henne.¹⁰⁶

Greven måtte reise til Haag for å pakke og sende eiendelene de ønsket å ha med til London.¹⁰⁷ Herman Schubart, som nå var utnevnt til ambassadør, valgte å ta imot Wedel med overstrømmende generøsitet. Han hadde til og med fått i stand en avskjedsmiddag for ham hos prinsen av Oranjen. Wedel ble så målløs over Schubarts uventede vennlighet at han spontant omfavnet ham.

Schubart hadde selvsagt ingen illusjoner om at greven var blitt mild og snill. Det ble han snart minnet om siden Wedel til stadighet sendte kammertjeneren sin, en ung nordmann, til Schubart med beskjed om å fremskaffe de nødvendige passene for bagasjen som skulle sendes. Wedel mishandlet kammertjeneren kontinuerlig. Han hadde slått ham utallige ganger så Schubart hadde sett det. Stakkaren gjorde alt tyrannen kommanderte ham til. Han hadde knyttet seg til Schubart og kunne ikke holde opp å fortelle ham: «Å, som De er snill og god, min Herre!»¹⁰⁸

Etter nesten to måneder bega Wedel seg endelig mot London, i midten av april. Schubart var usigelig lettet. Han syntes han satte et verdig punktum for sin strategi om å vise generøsitet overfor mannen han hatet ved å kjøpe to «små norske, melkefarvede hester», som ingen ville ha på auksjonen greven holdt over ting han ikke kunne ha med.¹⁰⁹

Mens greven ordnet de praktiske affærene i London – leie hus, akkreditering som ambassadør ved hoffet – ble Cathrine og barna i Slesvig. På denne tiden oppholdt det danske hoffet seg der. Møtet med de overfladiske og intrigante hoffmiljøene sjokkerte Cathrine Wedel. Ved hoffet kjente man hverandre like dårlig etter 20 år som man hadde gjort den første dagen, hevdet hun. Ikke minst var hun kritisk til mange av kvinnene. Det kom ikke ett eneste fornuftig ord ut av munnen på noen av dem. Et av de få unntakene var prinsesse Louise Augusta. Hun var kronprinsens halvsøster og datter av Struensee.¹¹⁰

Ved siden av kronprins Frederiks bryllup med Carl av Hessens datter, som tok mye oppmerksomhet – hva skulle hun for eksempel ha på seg? – hadde Cathrine Wedel også mer alvorlige forberedelser å tenke på. Hun ville ha barna vaksinert, eller inokulert, mot kopper før de flyttet til storbyen London.¹¹¹ Både Herman og Ferdinand hadde jo hatt kopper i Napoli. At de dermed var immune, var ikke kunnskap samtidens medisin hadde. Lenge måtte de vente på godt vær før inokuleringen til slutt kunne gjennomføres.¹¹² Omsider syntes alt klart for avreise. Likevel nølte Cathrine Wedel. Det var som hun ville drøye gjensynet med mannen lengst mulig.

Til London

Seilskipet som skulle ta dem fra Hamburg til London var stort og luksuriøst. Familien Wedel – Cathrine, barna og sannsynligvis også tjenerne – bodde i en kahytt på dekksplan med fjorten køyer. Først ble vognen heist om bord sammen med bagasjen. Lastingen foregikk to mil utenfor byen, fordi skuta var for stor til Hamburgs havn. I flere dager måtte de vente på vind. De la ut så fort kapteinen mente det var fornuftig å sette seil. Cathrine Wedel stolte på ham, og beskrev ham som dyktig, en stolt og munter type. Han sa skuta var den beste som gikk på London. Overfarten kostet 140 riksdaler i sølv fra Holstein, men det inkluderte ikke mat. Cathrine brakte derfor med seg forsyninger for minimum ti dager. Med gunstig bør kunne de gjøre reisen på tre eller fire dager. Det tok sytten.¹¹³

Overfarten må ha vært som et eventyr for Herman, en gutt på nesten elleve år. Det var et myldrende liv om bord, passasjerer av mange slag, barkede sjøfolk, knirkende treverk, lukt av tjære, hamp, mat, avfall og sjø. Mørke, spennende rom under dekk. En myndig kaptein i strålende uniform.

Men eventyret tok slutt. I London ventet faren.

9. september 1790 kom de til sitt nye hjem – 34 Wimpole Street i Westminster i Londons fasjonable vest. Her skulle familien bli boende i mange år. Boligen var riktignok mindre enn dem de hadde hatt i Napoli og Haag, men etter London-standard var den romslig. Den var standsmessig og behagelig, og pent innredet av greven.¹¹⁴

Sosietetslivet i London var underlig, forklarte Cathrine Wedel venninnen Sophie. Damene sto ikke opp før klokken ett. Deretter promenerte de eller fartet fra butikk til butikk til klokken fire.¹¹⁵ Så spiste de fra seks til ni. Først da begynte kveldslivet – «le soir en société». Man besøkte badene og hesteveddeløpene. Mennene holdt seg med elskerinner, slik var moten. Det var rett og slett ikke «bon ton» om man ikke hadde en maitresse. Var man formuende, spilte man hasard. Det var ikke slik som i Paris, der alle kunne spille. Londons sosietetsdamer var lykkelige om de kom hjem klokken tre eller fire om morgenen og hadde lettet vesken for flere hundre pund, hevdet grevinnen. Kort sagt, livet i London var direkte helseskadelig. Det var i strid med all orden, ja kort og godt det mest frivole og det minst morsomme hun hadde opplevd.

To sentrale familiebegivenheter fulgte på hverandre i 1791. 27. juli fikk grevinnnen sitt siste barn, Helene Margrethe, som ble oppkalt etter Cathrines søster Helene Bjelke. Graviditeten var tung og vanskelig – det var tross alt tiende gangen. Men enda viktigere var det at greven denne høsten reiste til Colmar for å hente Julie. Hun var blitt seksten. De hadde ikke sett henne på fem år. I brev hjem beskrev greven datteren som både skikkelig og fornuftig med et sjarmerende ytre – uten å være pen.¹¹⁶ Etter fjorten dagers opphold i Paris med faren kom hun endelig til London. Cathrine hadde knapt kunnet vente. Hun var svært fornøyd med hennes karakter og fornuft, utseendet kommenterte hun slett ikke i denne omgang.¹¹⁷ Litt senere sa hun det slik: «… figuren hennes er hverken bra eller dårlig, hun ser sunn og frisk ut.»¹¹⁸

Som det eneste av barna fikk Julie være med foreldrene på en stor rundreise i England og Skottland.¹¹⁹ Cathrine følte en særlig sympati for skottene, som hun beskrev som lillebroren i forholdet til England. Parallellen til det stemoderlig behandlede Norge i forhold til Danmark lå i dagen.

Kampens tid

Franske emigranter kom til London i hopetall. Storbritannia lå i krig med Frankrike, og nervøsiteten var til å ta og føle på mens de allierte styrkene tapte slag etter slag mot de franske folkehærene. Det gikk rykter om attentater. Krigen preget samfunnet. Revolusjonsspøkelset lurte rundt hjørnet.

Også i København var nervøsiteten stor, og beretninger om uroligheter nådde familien Wedel i London. I 1793 ble det utkjempet kaotiske kamper i Københavns gater, der soldater, studenter, offiserer, sivile og politibetjenter deltok.¹²⁰ Politimesteren gikk personlig brutalt frem og slo løs på folk. I 1794 var det omfattende uroligheter, da håndverkere i byen streiket og protesterte mot dårlig lønn og manglende rett til å reise til Tyskland, der de fleste kom fra.¹²¹ På toppen av dette brant Københavns gigantiske kongeslott Christiansborg ned i 1794, og det var ny storbrann i 1795.¹²²

I motsetning til sin mann viste grevinnen sympati for de liberale idealene, slik det faktisk var på moten også i hoffkretsene i København.¹²³ Ikke minst beundret hun det nasjonale samholdet i Frankrike.¹²⁴ Men også på Cathrine Wedel gjorde det sterkt inntrykk da ryktene begynte å gå om at kong Ludvig var henrettet.¹²⁵ Ikke minst reagerte hun på giljotineringen av dronning Marie Antoinette et år senere, og alle grusomhetene under terrorregimet.¹²⁶ Entusiasmen for revolusjonen avtok betraktelig i Danmark etter alle henrettelsene. Men selv etter at kongen var henrettet beholdt Cathrine Wedel en viss sympati for revolusjonen.¹²⁷ Det var svært uvanlig.

Greven fryktet den nye tid. Han oppdro barna så strengt at det vakte oppsikt. Sønnene måtte gå i farens avlagte og umoderne klær. Og da de var blitt høyere enn ham, måtte de selv få dem omsydd hvis de ikke passet. Cathrine og Julie ble satt til å gjøre jobben. Greven var sykelig gjerrig. De minste forsøk på å følge de siste motene ble strengt straffet, som tegn på «jakobinernykker». Han ga Herman og Ferdinand arbeidsoppgaver. På sommerstedet de leide ved Isleworth vest for London, måtte de for eksempel ro ham på Themsen, drive havearbeid og male. Verre var det at faren nektet dem omgang med jevnaldrende, med unntak av sønnen til den russiske ambassadøren, Semjon Romanovitsj Vorontsov. Han forbød barna å lese aviser og aktuell litteratur. Men siden guttene hadde i oppgave å ta inn dagens aviser, snek de seg likevel til å lese i dem. Frederik Anton dyrket minnet om den avdøde eldstesønnen Christian og fordypet seg stadig mer i det. Hele tiden fremholdt han Christian som et eksempel for Herman og Ferdinand. I små tekster kommuniserte han mer eller mindre direkte med Christian. Spiritisme var på moten, for eksempel hos Carl av Hessen, som arrangerte flere seanser ved hoffet i København.

Etter at Christian var død i Colmar og Julie hadde fått komme hjem, ble ingen av barna sendt utenlands på skole. Heretter foregikk all undervisning i hjemmet. På Jarlsberg i 1788–89 hadde Herman og Ferdinand fått den første privatundervisningen av en danske ved navn Scavenius, som imidlertid beskrives som svak og ettergivende. Det samme gjaldt tyskeren Schulze, som underviste dem i Slesvig i 1789–90.I London hadde de en lang rekke lærere. Den første var den danske teologiske kandidaten Petrus Janus Kruse, som var en svært dyktig lærer.¹²⁸ Han bodde i Wedels hus fra 1790 til 1794, fra Herman var 11 til han var 15 år, og ble gift med Cathrine Wedels kammerjomfru Christine Margrethe Bolt.¹²⁹ Deretter kom tyskerne Keller og Schüssler, som ikke ble lenge. Den første reiste hjem, og den andre endte i Amerika. Greven ble uvenner med alle disse lærerne, og irettesatte barna hardt da han oppdaget at de opprettholdt forbindelsen med flere av dem.¹³⁰

Den mest interessante av huslærerne var også den siste av dem, Friedrich August Nitsch. Han hadde vært elev av Immanuel Kant og bidro sterkt til å utbre Kants filosofi i Storbritannia gjennom en utgivelse på engelsk.¹³¹ Selv om den gjerrige greven klaget over utgiftene til barnas undervisning, ønsket han å gi dem en komplett utdannelse. Særlig vekt ble lagt på undervisningen i fransk. Derfor fikk barna undervisning av en franskmann. I tillegg sørget faren for en dansemester og tegneleksjoner.¹³²

Det er få beskrivelser av Herman som liten. Vi har morens ord om at han var et oppvakt og energisk barn. En svensk adelsmann, Lars von Engeström, som bodde i London 1794–95, tenkte mange år senere, i mars 1814, tilbake på Herman som en «kraftfull, ung gosse, besynnerligen tilgifven sin hederliga moder, hvilken drog försorg för sina barns uppfostran mera än faderen, hvilken icke var stort värd».¹³³

Greven ser ut til å ha hatt en stadig mer ustabil psyke. I lange perioder oppholdt han seg på kurbad i Cheltenham, som var kjent for å behandle dårlige mager. Om vinteren var han mye ved Bath, og deltok i selskapeligheter og sosietetslivet der. Likevel greide han å skjøtte arbeidet på et vis, men ble mer og mer ulevelig for sin kone.

Cathrines redning

Cathrine Wedel levde svært isolert i London og ble gradvis rammet av tungsinn. Men samtidig var det i den britiske hovedstaden at hennes frigjøring fra den tyranniske Frederik Anton for alvor begynte.

Av og til meldte hun fra til venninnen Sophie Schulin om at ektemannen leste brevene hun fikk fra henne. Til å begynne med var dette skjult i muntre vendinger om at Frederik Anton og hun selv moret seg over hennes brev. Etter hvert kom det svake hint om en uenighet mellom henne og mannen. For eksempel skrev hun i februar 1790, at hennes lange taushet skyldtes at hun, mens ektemannen var sammen med dem i Slesvig, hadde hatt vanskelig for å finne en ledig stund til å skrive til Sophie om barna «selv om jeg ønsket det».¹³⁴ Fra London kom det også hint om at hun ikke var fri. Hun skrev for eksempel i mai 1792 at hun misunte venninnen som kunne «treffe hvem De vil og si Deres mening om hva De vil».¹³⁵ Året etter brast dikene.

Midt i et brev begynte hun, for første gang å skrive «du» til venninnen. Hun antydet at hun delvis så positivt på den franske revolusjonen. Slikt kunne hun rett og slett ikke skrive, «for vanligvis leser min mann mine brev og jeg vil ikke plage ham, for han er motstander av franskmennene og motstander av hele revolusjonen deres, og det på en slik måte at han ville sørget for å sette en endelig stopper for disse ordene».¹³⁶ Så var det sagt: Ektemannen sensurerte brevene hennes. Hun hadde rett og slett ikke fått lov til å skrive så vennskapelig og ofte til Sophie og andre venner som hun hadde ønsket. Han kontrollerte også tonen i det hun skrev. Dette brevet hadde hun fått smuglet ut. «Om du kunne se hvor ofte jeg lider på grunn av alt jeg er nødt til å høre fra de menneskene som kommer i mitt hus og som alle er aristokrater på sin hals, så ville du synes synd på meg, det er jeg sikker på.» Hun hadde få å betro seg til, hun nevnte bare en Schönborn. Sophie var den eneste av vennene hun syntes hadde et nyansert syn på politikk.

Likevel innhenter frykten for ektemannen Cathrine. Hun har tre bønner til venninnen. Hun ber henne om å brenne brevet, med en gang hun har lest det; hun skriver at hun ikke må svare på noe av dette hun har skrevet; hun ber henne ikke skrive for mange pene ord om henne i neste brev. Så garderer hun seg ytterligere ved å understreke at Sophie ikke må tro at det er hennes mann som gjør henne ulykkelig, «på ingen måte, min venninne, men enhver har sine svakheter og han har sine». Han mente for eksempel at en kvinne ikke skulle ha noen mening om politikk. Han tålte ikke motsigelse. Han trodde også, mente Cathrine, at hennes hode var svakere enn sant var. Sophie måtte aldri forsøke å skrive hemmelig tilbake. Hun skulle bare skrive et ordinært brev der hun ikke tok opp noen kontroversielle temaer, «så vil min mann når han leser det tro at jeg har sendt mitt brev med hans kurérpost som vanlig, men at han rett og slett har glemt det».

I et nytt brev smuglet ut to måneder senere dominerte to følelser: depresjon – hun ga uttrykk for at denne verden var en prøvelse og at hun helst ville vært blant sine venner i Danmark. Den andre var frykt – brevene måtte brennes.¹³⁷ Men Cathrine skulle bli dypt rystet den dramatiske fredagen 18. oktober 1793.

Med ett gjenlød huset av frenetisk ringing. Alle styrtet til og fant greven i en fryktelig tilstand. Han virket døende. Han kunne nesten ikke puste. Det var bare med aller ytterste anstrengelse han hadde klart å ringe. Kvelningstilstanden varte ved en halvtime. Deretter fulgte en stikkende smerte i magen og venstre side. Han hadde ofte hatt slike «trykk for brystet som kom av dårlig fordøyelse», men aldri så voldsomt som dette.¹³⁸ Medisinerne kalte det en alvorlig tarmbetennelse. Etter atten timer var det ingen bedring. Derfor ble han årelatt lørdag, og smertene avtok noe. Men medisinene, hovedsakelig lakserolje og klyster, hadde ingen virkning. Først natt til søndag kom fordøyelsen i gang igjen. Han døde ikke denne gangen heller. I stedet fortsatte han å terrorisere Cathrine.

I april 1794 klarte hun igjen å smugle ut et brev til Sophie.¹³⁹ Denne gangen var det gjemt inne i et tilsynelatende anbefalelsesbrev for huslærer Kruse, som greven sannsynligvis sparket. Midt inne i den formelle og tilforlatelige teksten beklager hun plutselig at Sophie bare hadde fått «tåpelige brev» med den ordinære kurérposten. I seks måneder hadde hun vært tvunget til å skrive slik. Sophie måtte ikke nevne at Kruse er blitt anbefalt henne av Cathrine. Hun ber Sophie om å introdusere ham for blant andre den betydelige norskfødte juristen Christian Colbjørnsen. Kanskje overbrakte Kruse, som var forlovet med Cathrines kammerjomfru, muntlige beskjeder.

I august 1796 skrev hun rett ut at «både mine brev og alle mine handlinger er underkastet kontroll».¹⁴⁰ Det var svært tungt å ikke kunne skrive hva hun ville til sine nærmeste. Når hun hadde skrevet et overfladisk og innholdsløst brev til en som sto henne nær, følte hun en «dyp tristhet». Situasjonen var stadig mer uutholdelig. Hun kunne ikke skjule at hun var ulykkelig. Siden hun ikke hadde noen egen adresse, ville ektemannen få tak i ethvert brev som kom inn. Frykten for greven sitter i den grad i henne at hun ikke tør nevne ham ved navn, men bare omtaler ham som «Mr de …». Men Cathrine kom med hint. Hun håpet at han skulle til København til våren. Om så ikke skjedde «vil jeg likevel kanskje få muligheten til å omfavne deg, å trykke deg mot mitt hjerte i løpet av det året som kommer». Sophie måtte ikke nevne hva hun skrev for noen andre enn sin søster. Cathrine håpet å se en ende på det «lange og smertefulle oppholdet i England».

Igjen ga hun uttrykk for støtte til den franske revolusjon. Hun var overrasket over at ikke halvparten av menneskeheten støttet Frankrike. Hun håpet ikke alle gode prinsipper og sann religion forlot denne onde verden, så dominert av blod og grusomheter av alle slags. Mye tyder på at hun nå stort sett ble nektet å skrive brev i det hele tatt. For det gikk et helt år mellom dette brevet, som hun hadde måttet smuglet ut, til neste brev nådde Sophie. Og nå hadde Cathrine tatt en beslutning.

«I lengre tid har du kunnet gjette, min dyrebare venninne, at jeg har vært ulykkelig,» skrev hun. Kanskje hadde også hjemvendte dansker fortalt hvordan ektemannen ydmyket henne så hun knapt turde snakke i sosiale sammenhenger. Det hadde vært mange scener. «Men jeg har ikke tid til å gå i detaljer, vit bare min kjære Sophie, at etter 25 års lidelser og tålmodighet er det ikke annet å gjøre enn i skjul å forlate min manns hus for å reise hjem til mitt fedreland for å finne beskyttelse og rettferdighet. Jeg har fattet denne beslutningen, kjære venninne, og jeg er nå i ferd med å sette planen ut i livet. Jeg planlegger å reise i hemmelighet om to eller tre dager …»¹⁴¹ Det eneste som var virkelig tungt for henne var å etterlate barna «i skrekken og smerten». Heldigvis hadde syttenåringen Herman fornuft og dømmekraft.¹⁴² Alt ett år tidligere hadde hun skrevet: «For alderen er min eldste sønn allerede så solid, så forpliktet til det gode og sine oppgaver, at ingen mor kunne våge å kreve det i en mye høyere alder.»¹⁴³

Så flyktet de. Cathrine og Julie. Vekk fra greven med jernscepteret. Vekk fra skrekken og smerten. Igjen satt Herman og hans fem yngre søsken. Det året fylte han atten.