Tonje Egedius og Anders Torp

Jesussoldaten

Gutten som skulle vinne landet for Gud

Tonje Egedius og Anders Torp

Jesussoldaten

Gutten som skulle vinne landet for Gud

Forord

Anders Torp vokste opp i en menighet som aksjonerte mot abort og «hjalp» homofile til å bli heterofile. Barna var en del av deres åndelige krigføring. Da Anders begynte å tvile på sin egen tro, ble han sendt til radikale kristenmiljøer i USA. For at han skulle bli kvitt sine synder, ble han utsatt for demonutdrivelser.

Til tross for at han vokste opp i Lillestrøm, en kort togtur fra Oslo, har han for de fleste av oss vokst opp i en fremmed verden. Helt siden jeg møtte Anders Torp i forbindelse med en reportasje i A-magasinet i 2011, har han ønsket å gi samfunnet et innblikk i denne verdenen.

De siste tiåra har andelen nordmenn som er medlem i Den norske kirke sunket, og i dag er 74 prosent av Norges befolkning medlem der. Samtidig har økt innvandring bidratt til at det nå finnes over 750 tros- og livssynssamfunn utenfor Den norske kirke. Nærmere 11 prosent av befolkningen her i landet er medlem av et slikt samfunn.

25 prosent av dem bekjenner seg til islam, 3 prosent er buddhister, 3 prosent tilhører en annen religion, og 16 prosent er med i et livssynssamfunn. Flertallet av disse medlemmene, hele 53 prosent, er imidlertid kristne. Kulturdepartementet, som har ansvar for trosfeltet, har ikke talt opp hvor mange barn som er registrert som medlem av et tros- eller livssynssamfunn utenfor Den norske kirke. Etter det departementet har grunn til å tro, dreier det seg om rundt 97 000 barn. [1]

Dette er et dypdykk i én slik menighet. Samtidig er det en historie om hvordan Norge, som på kort tid er blitt et multireligiøst samfunn, forholder seg til barn som ikke har det godt i religiøse miljøer storsamfunnet har lite innsyn i. Hva vi har samlet av kunnskap, og hvor trospolitikken på feltet står i dag. Å vokse opp i en stor, veldrevet og transparent menighet, full av barn og felles aktiviteter for unge og gamle, kan være helt enestående. Jeg har møtt mennesker som har svært gode minner fra en slik oppvekst. Hvor mange barn som ikke har det bra i religiøse miljøer, vet vi derimot ikke. Barneombudet frykter at mørketallene er store. De er en av instansene som innimellom blir kontaktet av religiøse utbrytere som har opplevd noe de ønsker å rapportere videre. Ombudet er ikke på generelt grunnlag bekymret for barn som vokser opp i frittstående trossamfunn, men de er alltid bekymret for barn som vokser opp isolert, med liten mulighet til kontakt med mennesker utenfor menigheten og folk som tenker annerledes enn dem selv.

Hvilket ansvar har vi for disse barna? Ser vi dem, eller går de under radaren til naboer, barnehageansatte, lærere og barnevern? Gjør vi det vi kan for å beskytte dem, gjennom trospolitikk og lovverk, eller er religion et så betent, privat og følelsesladd felt at mange kvier seg for å stikke fingeren inn i vepsebolet?

Trosfrihet er en viktig menneskerett. Det er enhver forelders rett og privilegium å oppdra barna sine i henhold til egen tro. Trosfriheten er likevel ikke ubegrenset. Alle foreldre er underlagt norsk lov, og barn har selvstendige rettigheter. Så i de tilfellene der barns og voksnes interesser står mot hverandre, hva skal veie tyngst?

Anders Torp er sønn av Jan-Aage Torp, en kristenleder som tidlig startet sin egen menighet og har omtalt seg selv som Norges mest kontroversielle karismatiske pastor. Han har i en årrekke deltatt i debattprogrammer og nettdiskusjoner. Pastoren har gitt mange avisintervjuer, er en ivrig blogger og har publisert over tusen nettartikler om menighetene sine. Men medlemmene i Anders’ familie gikk etter hvert hver sin vei, og moren hans tar i dag avstand fra mye av det hun var med på tidligere. Mens Anders’ brødre står fram med sine egne navn, er hans søstre etter eget ønske anonymisert og gitt fiktive fornavn. Det samme er andre i miljøet rundt dem.

27 år gammel går Anders Torp ofte kledd i singlet, rutete skjorte, olabukse, brun skinnjakke og svarte støvler. Han har tjenestegjort i Afghanistan og hatt ansvar for sikkerheten og vekterne på Strømmen Storsenter. Nå er han blitt student. Han har fast blikk og stødig stemme. Det er bare beina som ikke har klart å holde seg i ro når han har fortalt om vanskelige erfaringer. Han har gjort det likevel. I håp om at religiøse ledere, politikere og alle som jobber med barn, skal lese historien hans.

Religionsfrihet er en viktig menneskerett, medgir han. Samtidig mener han at han ble «født til å være superreligiøs», og at barn som ham ikke har noen religionsfrihet. For det han ble født inn i, hadde han som liten ingen mulighet til å komme ut av.

Tonje Egedius

Oslo, 4.1.2016

DEL I

Pinsevenner

Bootcampen

We ate the food, we drank the wine

Everybody having a good time except

you.

You were talking about the end of the world.

U2, «Until The End of the World», 1991 

Det var den sommeren jeg fylte 17. U2 var midt i Vertigo-turneen, etter å ha sluppet albumet «How to Dismantle an Atomic Bomb» året før. Nå skulle de spille på Valle Hovin. Jeg brant etter å se dem, men kunne ikke si det høyt. For i sofaen hjemme sammen med pappa og meg denne forsommerdagen i 2005 satt en ung mann fra den danske frikirken Menigheden Faderhuset – et av de mest kjente pinsekarismatiske trosfellesskapene i Danmark.

– Det er noe spennende på gang hos oss i sommer, fortalte han.

– En sommerleir, som skal forberede barn og unge på endetiden. Den kommer til å bli helt rå!

Noen uker senere satt jeg i en buss på vei til Joel’s Army Bootcamp. Jeg hadde ingen anelse om hvor kontroversiell Faderhuset skulle bli. Hvordan skulle jeg kunne vite det? De danske avisartiklene, der det sto: «Børnene blev slået, pisket og vækket med en pistol for panden midt om natten», hadde ikke dukket opp ennå. Debattinnlegget, der menighetslederen deres sammenlignes med Hitler, var ennå ikke blitt sendt inn. Det eneste jeg visste, var at pappa kjente lederen deres, Ruth Evensen. Hun hadde sendt lovsangteamet sitt til menigheten vår når vi trengte dem til konferanser. Og jeg orket ikke si at jeg heller ville på konsert enn på kristenleir. Orket ikke bli spurt flere ganger om jeg ikke ville leve for noe mer enn meg selv.

Leirområdet, som lå en times kjøretur fra København, hadde brakker formet som en L, soverom med køyesenger og kombinert møte- og spisesal. De unge lederne underviste om endetiden. Jeg forsto det som en tid med krig over hele jorda, der kristne ble forfulgt. Enten ville vi få vite at vi var rene og skyldfrie nok til å våkne på et blunk og være i himmelen, eller så ville vi måtte oppleve en masse grusomheter på jorda først. Jeg følte meg aldri sikker på hva utfallet ville bli, og så for meg jordskjelv og masse røyk før Jesus ville komme ridende med englene sine for å ta demonene.

Jeg tror ikke vi hadde vært der mer enn et par dager da to mannlige ledere plutselig kom løpende inn i klasserommet, med tildekkede hoder. De røsket tak i jenta som satt nærmest, en av de yngste, og dro henne med ut, til tross for at hun skrek. Hva skulle de med henne? Hva var det som skjedde?

– Er det ingen som har lyst til å ofre seg og ta hennes plass? ropte hun som underviste.

Vi var flere gutter som rakte hånda i været. Lederne valgte en av de større gutta, og jenta fikk sette seg igjen. Hun gråt fortsatt, med en hette over hodet. Nå tredde de den på gutten i stedet. Kanskje det var en ekstremøvelse i stressmestring?

Vi hadde ikke lov til å se ut av vinduet, men da undervisningen var over, strømmet vi ut for å finne igjen ham som ble tatt. Han sto litt lenger borte. Han var sikkert 20 år, like fullt gråt han. Vi klappet ham på ryggen og spurte hva som hadde skjedd. Unggutten ristet på hodet. Han fikk ikke fortelle hva han var blitt utsatt for, men han pekte inn i skogen. Det var dit de hadde tatt ham med.

Den siste kvelden, da det nærmet seg leggetid, lød et skrik gjennom leiren. Et rop og en kommando på samme tid:

– Alarm!

Det var ledelsen, som krevde at vi stilte opp og gjorde oss klare. For nå var vi i endetiden.

I flere timer gikk vi, med stripsede hender, mens det smalt rundt oss. Hva var det? Kinaputter, eller maskingeværet den ene lederen sto med i hånda? Da vi omsider kom til stranda, fant vi en sanddyne hvor det ikke ventet noen spesielle oppgaver, og la oss ned for å hvile. Da kom to av de kvinnelige lederne, jeg tipper de var i 20-åra.

– Løp! kommanderte de meg.

Jeg reiste meg og beinet bortover, sikkert 200 meter, før de ropte at jeg skulle spurte tilbake. Det var mørkt og vanskelig å se noe særlig, men jeg kunne høre at det var mye sjø.

– Kom deg uti, beordret lederne.

Kortpustet og med klærne på gikk jeg ut i det kalde vannet. Der fikk jeg beskjed om å dukke hodet under. Jeg dukket halvveis. Da kastet de noe fra land, sand eller småstein. Jeg så meg rundt. Sjøen var beksvart, og bølgene temmelig store. Jeg konsentrerte meg om ikke å bli sugd ut med dem. Prøvde ikke å miste fotfestet, mens hjertet banket.

– Kom nærmere land, sa lederne til slutt.

Da jeg nærmet meg, vasset en av dem uti, tok tak i hodet mitt og dukket det under. Hver gang jeg prøvde å komme opp, skjøv hun meg ned igjen. Hittil hadde jeg ikke vært redd. «Disse menneskene leker ikke kristne. Deres tro er ekte,» hadde jeg tenkt, og kjent at det ga meg et slags kick. Dette skulle jeg klare. Og jeg kunne ikke få meg til å tro at lederne ville skade oss på ordentlig, men nå kjente jeg panikken bre seg kald og lammende. Merket hun ikke at jeg ikke hadde noe pust igjen? Hvordan visste hun hvor lenge jeg tålte å være under vann?

Da lederen endelig slapp taket, slepte jeg meg inn mot land og sank ned på stranda, helt utkjørt.

– Snu deg, beordret hun.

Jeg tvang meg over på ryggen mens jeg hev etter pusten. Da fikk jeg det første slaget. Det traff i ansiktet. Så ett til. Begge jentene var her nå, en på hver side av meg. De spyttet på meg. Lurte på om jeg trodde jeg var spesiell siden jeg var pastorsønn?

Så fylte den ene neven med sand, som hun presset inn i munnen min.

– Tygg det.

Jeg prøvde, men klarte det ikke.

– Svelg!

I stedet brakk jeg meg. Forsøkte å vri meg til siden for å få det ut, men ble skjøvet tilbake før jeg greide å få sanda ut igjen. Liggende på ryggen fikk jeg enda en neve sand i munnen. De trykket den sammen med fingrene, presset den lenger og lenger inn. Jeg fikk så vidt dratt luft inn gjennom nesa. Det kjentes som om jeg var i ferd med å bli kvalt.

Jeg var bare redsel nå. Hvor langt var disse menneskene villig til å gå? Hadde de ingen sperrer? Hvordan skulle de klare å få ut all sanda dersom jeg ble bevisstløs? Jeg lå så stille som mulig mens jeg prøvde å presse sanda tilbake med tunga. Men brekningene fortsatte, og jeg fikk ikke vridd meg til sida.

Det var den sommeren jeg fylte 17. U2 var midt i Vertigo-turneen mens jeg lå på en dansk sandstrand og skalv. Tankene raste, og hodet kjentes sprengt. «Skal jeg jeg dø her?» undret jeg. «Eller vil Gud komme og redde meg?»

Dåpen

Da trådte Jesus fram og talte til dem: «Meg er gitt all makt i himmel og på jord. Gå derfor ut og gjør alle folkeslag til disipler, idet dere døper dem til Faderens og Sønnens og Den Hellige Ånds navn og lærer dem å holde alt det jeg har befalt dere. Og se, jeg er med dere alle dager inntil verdens ende. [2]

Matteusevangeliet 28, 18

De første barneåra husker jeg i brokker. Glimt og korte scener. Som den gangen en kamerat og jeg satt utenfor den gule eneboligen vår i Lillestrøm. Vi var kanskje fire år. Det må ha vært på begynnelsen av 1990-tallet.

Den store, inngjerdede hagen vår hadde kirsebærtrær, plommer, bringebærbusker, dukkehus og en sandkasse. Området jeg vokste opp i, var flatt som en pannekake, med et nett av veier der barna kunne sykle mellom eneboliger, tomannsboliger og rekkehus. Vi små kunne leke i hagene, de eldre gå til sentrum eller dra til friluftsområdet rundt utebadet Nebbursvollen. Det var ikke langt noe sted.

Men verken kompisen min eller jeg enset noe av det som skjedde rundt oss, for vi skulle grave et hull i sanda. Vi hadde hørt om noen gruvearbeidere som hadde gravd seg så langt ned i jorda at de hadde begynt å høre skrik. De skrikene ville vi også høre, og hentet hver vår spade.

Det gikk sakte. Spadene var små, og sanda kompakt, likevel ga vi oss ikke. Fem centimeter. Ti. Femten. Vi hjalp til med henda, og da vi hadde et tjue centimeter dypt hull, klarte vi ikke å vente lenger. Vi bøyde oss ned, la ørene inntil gropa og lyttet. Kunne vi høre dem? Brølene fra sjeler som vred seg i evig pine? Dypet av helvete, lyden av fortapelse?

Nei. Ingenting. Hva med demonene, da, kom jeg på. Kanskje vi kunne høre dem prate? Med øret mot hullet la jeg en strategi: Kom det en demon opp av denne gropa, ville jeg befale den vekk, i Jesu navn. Det hadde jeg lært av pappa. Og når jeg befalte en demon vekk i Jesu navn, måtte den flykte.

Pappa var pastor i menigheten vår, mamma barnepastor, og vi var seks søsken som vokste opp i det gule trehuset: Steffen, Petter, Silje, meg, Camilla og etter hvert minstejenta Ida. Steffen var 13 da Ida kom, i 1994. Før alle fikk hvert sitt rom, delte brødrene mine og jeg et stort barnerom i andre etasje. Jentene delte et annet soverom, ved siden av mammas og pappas.

Mamma var førskolelærer, men fram til jeg begynte på skolen, var hun stort sett hjemme med oss. Det siste året før skolestart gikk jeg i barnehagen menigheten drev, i kjelleren vår. Jeg kjente ikke så mange barn som ikke var med i menigheten. Men vi var ganske mange på den tida, og storesøsknene mine hadde med venner hjem, så jeg savnet ikke andre. Ikke da. Ikke så lenge jeg hadde noen å hoppe paradis med. Noen å leke politi og røver med, med Monopol-pengene som tjuvegods. Eller noen å bygge voller og festninger i sandkassa med, etter at vi hadde tatt vannslangen og laget en liten innsjø i sanda. For ikke å snakke om skytekonkurransene med basketball. Vi hadde en basketkurv i oppkjørselen, og jeg satt nesten aldri stille.

Jeg var en sånn unge som kunne komme til å ødelegge kassettspilleren vår bare fordi jeg ville se hva som var inni. Fanget jeg en veps, kunne jeg kikke på den til den stakk meg. Og jeg klatret tidlig opp på pianoet der pepperkakehuset sto, så jeg kunne spise opp pynten. Jeg var høy og tynn, med blondt hår og blå øyne, og så nysgjerrig at mamma måtte passe på at jeg ikke skadet meg. Når jeg våknet om morgenen, var jeg allerede glad, minnes hun. Det kjentes som om jeg hadde en intuitiv følelse av at jeg hadde livet foran meg. Og jeg var klar.

Det samme var Lillestrøm. I 1992 bestemte Stortinget at landets nye hovedflyplass skulle ligge på Gardermoen. To år senere startet utbyggingen, og flyplassen og alt den førte med seg, gjorde Romerike til et vekstområde. Da jeg var ti, fikk Lillestrøm bystatus. Året etter, i 1999, åpnet Romeriksporten, og plutselig tok det bare ti minutter med toget til Oslo. De neste åra fikk Lillestrøm golfklubb, et utvidet kinoanlegg, nye spisesteder, moderne arkitektur, det gedigne nybygget til Norges varemesse og en omfattende modernisering av Åråsen stadion, der man kunne se fotballklubben LSK spille tippeligakamper. Særlig pappa var glad i fotball. Lillestrøm gikk bokstavelig talt på skinner. Lokalavisen Romerikes Blad la like godt om til tabloidformat.

Men i den gule eneboligen, og i menigheten vår SeiersKirken, fantes ikke bare en fysisk verden. Der fantes også en åndelig verden, hvor alt vi ikke kunne se, levde. Pappa fortalte en gang om et bønnemøte han hadde vært på, hvor det satt demoner på taket av menighetshuset. Han så dem selv. De skalv da menigheten ba. En annen gang, da han var i ferd med å rygge ut av innkjørselen, stoppet han plutselig, nærmest litt fortumlet, og utbrøt at han nettopp så tre engler ved det ene hushjørnet!

Andre voksne fortalte om mennesker som opplevde at negler plutselig vokste ut av huden deres. Det var demonenes verk, disse umenneskelige vesenene som kunne være farlige om de tok bolig i oss. De var upålitelige og onde, og kunne gjøre en syk både i kroppen og i hodet. Jeg så dem for meg. Noen var større enn en velvoksen mann. Andre mindre enn en liten nisse.

Det gjaldt å be. Be for alle demonbefengte steder, som Oslo sentrum og Frognerparken, med alle sine skulpturer, sin nakenhet og seksualitet. For SeiersKirken befant seg ikke bare på det som kunne ligne en fredet plett på jorda. Vi befant oss midt i en krig. En krig mellom det onde og det gode.

Noen år senere skulle jeg døpes. Jeg husker ikke hvilken sommer det var. Om det var overskyet eller strålende sol den dagen, eller om vi hadde lekt noe gøy om morgenen. Men jeg husker at jeg sto i det store huset menigheten hadde leid på Lunde leirsted i Son, og tok på meg den hvite skjorta mamma hadde strøket. Ren, hvit bukse og flip-flops.

– Jeg skal bli døpt i dag! ropte jeg idet jeg løp ut.

Som pinsekristne praktiserte vi ikke barnedåp. Babyer hadde jo ingen personlig tro, og kunne ikke døpes. Det trengte de heller ikke. De var Guds barn og levde i en uskyldig tilstand, forklarte mamma. I stedet praktiserte vi troendes dåp, og lot oss døpe når vi var blitt gamle nok til å velge det selv.

Mange var mye eldre enn meg før de forsto hva frelse var og hadde kommet fram til en personlig tro. Jeg hadde ikke fylt ti engang. Det gjorde meg litt stolt. Pappa lurte på om vi visste hva vi gikk til? Vi var to som skulle bli døpt den dagen, og som pastor var det han som skulle døpe oss.

– Ja, nikket jeg.

Jeg kjente symbolikken og visste hva som ventet: Jeg skulle begrave mitt gamle jeg. Dø på en måte. For deretter å stå opp igjen for å leve et nytt liv med Jesus.

Sakte gikk jeg ned den lange trappa fra huset til stranda. Den var bygd av tømmerstokker og grus og hadde utrolig mange trinn. Nedenfor, ved svabergene, sto menigheten samlet. Vi var en stor gjeng det året.

Pappa gikk først ut i det kalde vannet. Jeg kippet av meg flip-flopsene og fulgte etter. Kunne kjenne steinene langs bunnen. Tang, alger og maneter. Jeg hadde aldri likt grumsete vann. Det var helt stille da jeg til slutt sto ved pappas side, med saltvann til brystet, og han spurte, høyt og tydelig, om jeg erklærte Jesus som Herre i mitt liv? Ja, svarte jeg. Siden jeg bekjente min tro, døpte han meg i Faderens, Sønnens og Den Hellige Ånds navn. Faren min skjøv meg under vann til hele hodet var under. Så dro han meg opp igjen. Med saltvann rennende ut av nesa og tårer i øynene hørte jeg pappa rope begeistret at jeg hadde oppstått til å leve et nytt liv med Jesus!

Applausen runget. En gitarist begynte å spille, og folk sang med. Endelig var jeg blitt som de andre. Et fullverdig medlem av menigheten. En ekte pinsevenn.