Roberto Bolaño

2666

Oversatt av Kristina Solum

Roberto Bolaño

2666

Oversatt av Kristina Solum

Til Alexandra Bolaño og Lautaro Bolaño

En oase av redsel

midt i en ørken av kjedsomhet.

CHARLES BAUDELAIRE

Merknad fra forfatterens arvinger

Stilt overfor muligheten av en nær forestående død, meddelte Roberto Bolaño at hans roman 2666 skulle utgis som fem bøker, tilsvarende romanens fem deler. Han spesifiserte rekkefølgen og tidspunktet for utgivelsene (én i året), og til og med hvilken pris som skulle forhandles med forlaget. Med denne beslutningen, som han selv formidlet per telefon til sin forlegger Jorge Herralde, mente Roberto å sikre sine barns økonomiske fremtid.

Etter hans død, og da dette verket sammen med Roberto Bolaños øvrige etterlatte skrifter var lest og studert av Ignacio Echevarría (en venn forfatteren hadde utpekt som referanse i spørsmål om sin litterære produksjon), dukket det opp et annet hensyn av mindre praktisk karakter: respekten for verkets litterære verdi, som har ført til at vi i samråd med Jorge Herralde har valgt å gjøre om Robertos beslutning, slik at 2666 i første omgang utgis i sin helhet og i ett bind, akkurat som han selv ville ha gjort dersom ikke det verste mulige utfallet av sykdommen hans hadde blitt en realitet.

Delen om kritikerne

Første gang Jean-Claude Pelletier leste Benno von Archimboldi, var julen 1980 i Paris, der han nitten år gammel studerte tysk på universitetet. Boken det dreier seg om, var D’Arsonval. Unge Pelletier visste ikke den gang at romanen inngikk i en trilogi (sammen med Hagen, rundt et engelsk tema og Skinnmasken, rundt et polsk tema – akkurat som temaet i D’Arsonval selvsagt var fransk), men denne uvitenheten eller dette hullet eller denne bibliografiske forsømmeligheten, som bare kunne tilskrives hans svært unge alder, svekket på ingen måte fascinasjonen og beundringen romanen vekket i ham.

Fra den dagen (eller de sene nattetimene da han avsluttet denne innvielseslesningen) var han entusiastisk archimboldianer og innledet sin pilegrimsferd på leting etter flere verk av forfatteren. Det ble ikke enkelt. Selv i Paris var det å få tak i bøker av Benno von Archimboldi, på åttitallet i det tjuende århundre, en oppgave som medførte alle mulige slags vanskeligheter. På tyskinstituttets bibliotek på universitetet sitt fant han så godt som ingen opplysninger om Archimboldi. Lærerne hans hadde aldri hørt om forfatteren. En av dem sa at navnet virket kjent. Forskrekket (eller himmelfallen) oppdaget Pelletier etter noen minutter at den læreren kjente navnet på, var den italienske maleren, skjønt hans uvitenhet var bunnløs også når det gjaldt denne kunstneren.

Han skrev til forlaget i Hamburg som hadde utgitt D’Arsonval, men fikk aldri svar. Dessuten trålte han de få tyske bokhandlene han klarte å oppdrive i Paris. Navnet Archimboldi figurerte i et oppslagsverk om tysk litteratur og i et belgisk tidsskrift som, om det var på tull eller alvor fant han aldri ut, var viet prøyssisk litteratur. I 1981 var han og tre studievenner på omreise i Bayern, og der, i en liten bokhandel i Voralmstrasse i München, fant han to bøker, det tynne bindet på mindre enn hundre sider med tittelen Mitzis skatt, og den allerede nevnte Hagen, den engelske romanen.

Lesningen av disse to nye bøkene bidro til å styrke oppfatningen han allerede hadde av Archimboldi. I 1983, tjueto år gammel, ga han seg i kast med en oversettelse av D’Arsonval. Ingen hadde bedt ham om det. På dette tidspunktet fantes det ikke et eneste fransk forlag som var interessert i å utgi tyskeren med det merkelige navnet. Pelletier begynte å oversette ham først og fremst fordi han likte det, fordi det gjorde ham lykkelig å gjøre det, selv om han også tenkte at han kunne benytte denne oversettelsen, innledet av en studie om Archimboldis verk, som hovedoppgave, og, hvem vet, som en grunnstein i sin fremtidige doktoravhandling.

Han hadde den endelige oversettelsen klar i 1984, og etter noen nølende og innbyrdes motstridende konsulentuttalelser ble Archimboldi antatt og utgitt på et parisisk forlag. I utgangspunktet var romanen tenkt å selge i litt under tusen eksemplarer, men etter noen anmeldelser, av og til forbeholdne, andre ganger positive eller til og med overstrømmende, var de tre tusen eksemplarene fra første opplag utsolgt, noe som åpnet dørene for en andre og en tredje og en fjerde utgave.

Innen den tid hadde Pelletier allerede lest femten bøker av den tyske forfatteren og oversatt to til, og nesten alle betraktet ham som den største Benno von Archimboldi-viteren i hele Frankrike.

Da kunne Pelletier tenke tilbake på den dagen han leste Archimboldi for første gang, og se seg selv, ung og fattig, hjemme på en parisisk hybel der han måtte dele servanten han vasket ansiktet og pusset tennene i, med de femten andre beboerne på det mørke loftet, og drite på et vemmelig og lite hygienisk toalett som på ingen måte minnet om et toalett, men snarere om et avtrede eller en septiktank, også det på deling med loftets femten beboere. Noen av disse hadde etter hvert reist tilbake til provinsene, utstyrt med sine respektive universitetstitler, eller flyttet til litt mer komfortable steder i Paris, selv om noen ytterst få var blitt igjen på loftet, hvor de vegeterte eller langsomt døde av ubehag.

Han så, som sagt er, seg selv, asketisk og lent over tyskordbøkene i lyset fra en svak lyspære, avmagret og utholdende, som om hele han var vilje i kjøtt og blod; ben og muskler, ikke noe fett, fanatisk oppsatt på å komme vel i havn, kort sagt, et nokså normalt bilde av en student i hovedstaden, men som hadde samme virkning på ham som et narkotisk middel, et middel som fikk ham til å gråte, et middel som, slik en oppstyltet nederlandsk poet fra 1800-tallet formulerte det, åpnet hans følelsers sluser, og slusene for noe som i første omgang kunne minne om selvmedlidenhet, men som ikke var det (men hva var det egentlig? raseri, sannsynligvis), og som fikk ham til å tenke og tenke på nytt, men ikke med ord, nei med smertefulle bilder, på sin ungdoms dannelsestid, og som etter en lang og kanskje nytteløs natt brøytet vei for to konklusjoner i hans sinn: Den første, at livet slik han så langt hadde levd det, nå var slutt; den andre, at en strålende karriere lå foran ham, og at han, for at denne ikke skulle miste sin strålende kraft, måtte bevare viljen som eneste levning fra dette loftet. Han syntes ikke det virket som noen uoverkommelig oppgave.

Jean-Claude Pelletier ble født i 1961, og i 1986 var han allerede professor i tysk i Paris. Piero Morini ble født i 1956, i en landsby i nærheten av Napoli, og selv om han leste Benno von Archimboldi for første gang i 1976, det vil si fire år før Pelletier, var det ikke før i 1988 at han oversatte sin første roman av den tyske forfatteren, Bifurcaria bifurcata, hvis streiftog i Italias bokhandler snarere ble et nederlag enn en triumf.

I Italia var Archimboldis situasjon, og dette må understrekes, helt annerledes enn i Frankrike. Egentlig var ikke Morini den første oversetteren han fikk der. Faktisk var den første Archimboldi-romanen som kom Morini i hende, en oversettelse av Skinnmasken som en viss Colossimo hadde tatt på seg for Einaudi i 1969. Etter Skinnmasken kom Europas elver i 1971, Arv i 1973, og Jernbanens perfeksjon i 1975, og før det, i 1964, hadde et forlag i Roma gitt ut en novellesamling med et vell av historier fra krigen, som bar tittelen Berlins underverden. Slik at man vanskelig kunne si at Archimboldi var helt ukjent i Italia, samtidig som man ikke akkurat kunne si at han hadde gjort suksess eller en viss suksess, eller lite grann suksess; snarere var han en forfatter uten noen som helst suksess, en forfatter hvis bøker støvet ned i bokhandlenes mest morkne bokhyller eller ble solgt på billigsalg eller lå gjenglemt på forlagenes lagre, inntil de ble makulert.

Morini lot seg selvsagt ikke stoppe av det italienske publikums labre forventninger til Archimboldis forfatterskap, og etter å ha oversatt Bifurcaria Bifurcata, forærte han to tidsskrifter, ett i Milano og ett i Palermo, hver sin Archimboldi-studie, den første om skjebnen i Jernbanens perfeksjon, den andre om samvittighetens og skyldfølelsens mange forkledninger i Letea, en tilsynelatende erotisk roman, og i Bitzius, en roman på mindre enn hundre sider som i en viss forstand kunne minne om Mitzis skatt, boken Pelletier hadde funnet i den gamle bokhandelen i München, og hvor handlingen tok for seg livet til Albert Bitzius, pastor i Lützelflüh i kantonen Bern, opphavsmann til en rekke prekener og forfatter under pseudonymet Jeremias Gotthelf. Begge artiklene ble publisert, og den veltalenhet eller evne til å forføre som Morini la for dagen i sin presentasjon av Archimboldi-figuren, veltet alle hindre, slik at en ny oversettelse av Piero Morini, denne gangen av Sankt Thomas, så dagens lys i Italia i 1991. På denne tiden underviste Morini i tysk litteratur ved Universitetet i Torino, og innen den tid hadde han fått påvist multippel sklerose og dessuten blitt utsatt for en omfattende og besynderlig ulykke som for alltid hadde lenket ham til en rullestol.

Manuel Espinoza kom til Archimboldi ad andre veier. Han var yngre enn Morini og Pelletier, og i motsetning til dem studerte han ikke – i alle fall ikke de to første årene han gikk på universitetet – tysk, men spansk filologi, noe som, blant andre forstemmende årsaker, skyldtes at Espinoza drømte om å bli forfatter. Innenfor den tyske litteraturen hadde han den gang bare (mangelfull) kjennskap til tre klassikere, Hölderlin, fordi han seksten år gammel hadde trodd at hans skjebne lå i lyrikken, og slukt alle slike bøker innen rekkevidde, Goethe, fordi en spøkefull lærer det siste året han gikk på gymnaset, hadde anbefalt ham å lese Werther, og Schiller, som han hadde lest et teaterstykke av. Senere kom han til å bli vel bevandret i et moderne forfatterskap, Jünger, først og fremst av symbiotiske årsaker, siden alle Madrid-forfatterne han beundret og i grunnen av hele sitt hjerte hatet, ustanselig pratet om Jünger. Så man kan si at Espinoza bare kjente én tysk forfatter, og at denne forfatteren var Jünger. I begynnelsen syntes han det var et strålende forfatterskap, og siden en god del av bøkene hans var oversatt til spansk, hadde Espinoza ingen problemer med å finne og lese dem alle. Selv ville han ha foretrukket å møte mer motstand. På den annen side var medlemmene av hans nærmeste omgangskrets ikke bare Jünger-tilbedere, men også Jünger-oversettere, noe Espinoza ga blaffen i, ettersom den stjerneglansen han begjærte, ikke var oversetterens, men forfatterens.

Månedenes og årenes gang, som pleier å være dempet og svikefull, brakte ham noen ulykker som skulle få ham til å tenke annerledes. For eksempel oppdaget han ganske snart at den jüngerianske gruppen ikke var så jüngeriansk som han hadde trodd, men at den i stedet, som alle andre litterære grupper, lot seg påvirke av sesongens trender, slik at om høsten var de, ganske riktig, Jünger-tilbedere, men om vinteren ble de brått forvandlet til Baroja-tilbedere, om våren til Ortega-tilbedere, og om sommeren forlot de til og med baren de kom sammen i, for å gå ut på gaten og istemme bukoliske vers til ære for Camilo José Cela, noe den unge Espinoza, som i grunnen var en patriot, ville ha vært villig til å akseptere uten forbehold dersom stemningen under disse utbruddene hadde vært mer jovial, mer fornøyelig, men som han på ingen måte klarte å ta like alvorlig som de uekte jüngerianerne.

Verre var det å oppdage hvilken dom gruppens medlemmer felte over artiklene han selv forfattet, en dom så knusende at han ved en og annen anledning, for eksempel en søvnløs natt, i fullt alvor måtte spørre seg om disse menneskene, mellom linjene, ikke var i ferd med å be ham om å forsvinne, om å slutte å plage dem og bli borte for godt.

Og enda verre ble det da Jünger i egen person dukket opp i Madrid og jüngerianerne planla et besøk til El Escorial, et merkelig innfall mesteren hadde fått, å besøke El Escorial, og da Espinoza ba om å få være med på ekspedisjonen, i den rollen de måtte ha å avse ham, ble han nektet denne æren, som om de hyklerske jüngerianerne ikke syntes han fortjente å være del av tyskerens livgarde, eller som om de fryktet at han, Espinoza, kunne stille dem i et dårlig lys med et eller annet trassig, ungdommelig påfunn, selv om den offisielle forklaringen han fikk (muligens diktert av en barmhjertig impuls) var at han ikke kunne tysk, og at alle de som skulle på landtur med Jünger kunne det.

Der sluttet historien om Espinoza og jüngerianerne. Og der begynte ensomheten og regnet (eller stormen) av forsetter, ofte gjensidig utelukkende eller umulige å gjennomføre. Nettene ble ikke behagelige og slettes ikke hyggelige, men Espinoza oppdaget to ting som i stor grad hjalp ham gjennom de første dagene: At han aldri kom til å bli forfatter, og at han på sin måte var en modig ung mann.

Han oppdaget også at han var en hevngjerrig ung mann og at han var full av nag, at han oste av nag, og at det ikke ville ha kostet ham noe å drepe noen, hvem det skulle være, hvis det kunne ha lettet på ensomheten og regnet og Madrids kulde, men han foretrakk å la denne oppdagelsen forbli i det dunkle og konsentrere seg om å akseptere at han aldri kom til å bli forfatter, og dra all verdens nytte av sitt nyavdekkede mot.

Dermed ble han værende på universitetet, hvor han fortsatte å studere spansk filologi, men samtidig meldte seg opp i tysk filologi. Han sov mellom fire og fem timer i døgnet, og resten av tiden investerte han i studier. Innen han var ferdig med tysk filologi, hadde han skrevet en artikkel om Werther og musikken, som ble trykket i et universitetstidsskrift i Göttingen. Tjuefire år gammel var han ferdig med begge studieretninger. I 1990 doktorerte han i tysk litteratur med en avhandling om Benno von Archimboldi som ble utgitt på et forlag i Barcelona året etter. Innen den tid var Espinoza blitt fast deltaker på konferanser og debatter om tysk litteratur. Hans kunnskaper i dette språket var, om ikke fremragende, så mer enn brukbare. Han snakket også engelsk og fransk. Akkurat som Morini og Pelletier hadde han en god stilling og en god inntekt, og nøt (i den grad dette er mulig) respekt, både blant studenter og kollegaer. Han oversatte aldri Archimboldi eller noen annen tysk forfatter.

Utover Archimboldi var det enda en ting Morini, Pelletier og Espinoza hadde til felles. Alle tre hadde en vilje av stål. I virkeligheten hadde de enda en ting til felles, men dette skal vi konsentrere oss om senere.

Liz Norton, derimot, var ikke hva man vanligvis kaller en viljesterk kvinne, det vil si hun la ingen planer for fremtiden, verken på kort eller lang sikt, og heller ikke satte hun alle krefter på spill for å nå noe mål. Hun var fri for viljens attributter. Når hun led, hadde smerten lett for å skinne igjennom, og når det var glede hun kjente, var den smittsom. Hun var ute av stand til å sette seg klare og tydelige mål, og opprettholde den kontinuitet i handlingene som kunne føre henne til fullendelsen av et slikt mål. For øvrig fantes det ikke det mål som var tilstrekkelig fristende eller etterlengtet til at hun ville vie seg helt til det. Uttrykket å «oppnå» noe, brukt om personlige anliggender, fremsto for henne som en tarvelig felle. Før «oppnå» kom ordet «leve», og en sjelden gang ordet «lykke». Dersom viljen er forbundet med sosiale forventninger, slik William James mente, og det følgelig er lettere å gå i krigen enn å slutte å røyke, kunne man om Liz Norton si at hun var en kvinne for hvem det var lettere å slutte å røyke enn å gå i krigen.

En gang, på universitetet, hadde noen sagt dette til henne, og hun var blitt henrykt over kommentaren, selv om hun ikke av den grunn hadde kastet seg over William James’ bøker, verken da eller siden eller noensinne. For henne var lesing direkte forbundet med hygge, og ikke direkte med kunnskaper eller gåter eller verbale konstruksjoner og labyrinter, slik Morini, Espinoza og Pelletier trodde.

Måten hun oppdaget Archimboldi på, var den minst traumatiske eller poetiske av dem alle. I løpet av de tre månedene hun bodde i Berlin i 1988, tjue år gammel, hadde en tysk venn lånt henne en roman av en forfatter hun ikke kjente til. Navnet gjorde henne forundret, hvordan kunne det ha seg, spurte hun vennen sin, at det fantes en tysk forfatter med et italiensk etternavn som likevel hadde dette von, et tegn på adelighet, foran? Den tyske vennen visste ikke hva han skulle svare. Sannsynligvis var det et pseudonym, sa han. Og han la også til, som for ytterligere å underliggjøre dette allerede forunderlige, at i Tyskland var det ikke vanlig med guttenavn som sluttet på vokal. Jentenavn gjorde gjerne det. Men slett ikke guttenavn. Romanen var Den blinde konen, og hun likte den, men ikke så godt at hun løp ut for å kjøpe resten av Benno von Archimboldis litterære produksjon i nærmeste bokhandel.

Fem måneder senere, vel hjemme i England, fikk Liz Norton en gave fra sin tyske venn i posten. Ikke overraskende dreide det seg om enda en roman av Archimboldi. Hun leste den, hun likte den, og hun lette på universitetsbiblioteket etter andre bøker av tyskeren med det italienske navnet, og fant to: Den ene var den hun allerede hadde lest i Berlin, den andre var Bitzius. Denne siste leseropplevelsen, derimot, fikk henne til å løpe ut. På den firkantede plassen regnet det, og den firkantede himmelen så ut som grimasen til en robot eller en gud skapt i vårt bilde, langs gresset i parken gled regndråpene nedover, men det samme kunne det ha vært om de hadde glidd oppover; deretter ble de skrå (dråpene) runde (dråper) som ble svelget av jorden som holdt gresset oppe, og gresset og jorden lot til å tale, nei, ikke tale, samtale, og deres uforståelige ord var som krystalliserte edderkoppnett eller lynraskt krystallisert oppkast, en nesten uhørlig knaking, som om Norton i stedet for svart te den ettermiddagen hadde drukket et oppkok av peyote.

Men i virkeligheten hadde hun bare drukket te, og hun følte seg overveldet, som om en stemme hadde gjentatt en fryktinngytende bønn i øret hennes, hvis ord litt etter litt ble visket ut etter hvert som hun fjernet seg fra universitetet og regnet trakk inn under det grå skjørtet hennes og vætet de knoklete knærne og de vakre anklene og ikke så mye mer, for Liz Norton hadde husket å ta med seg paraplyen før hun løp ut gjennom parken.

Første gang Pelletier, Morini, Espinoza og Norton møttes, var på en konferanse om tyskspråklig samtidslitteratur som gikk av stabelen i Bremen i 1994. Innen den tid hadde Pelletier og Morini truffet hverandre under de tyske dagene som ble avholdt i Leipzig i 1989, da DDR gikk mot slutten, og deretter hadde de truffet hverandre igjen i desember samme år, under et fagtreff om tyskspråklig litteratur i Mannheim (som for øvrig hadde vært en katastrofe, med dårlige hoteller, dårlig mat og elendig organisering). På seminaret viet moderne tyskspråklig litteratur avholdt i Zürich i 1990, traff Pelletier og Morini Espinoza. Espinoza møtte Pelletier igjen på den oppsummerende konferansen om europeisk litteratur i det 20. århundre, avholdt i Maastricht i 1991 (Pelletier hadde et innlegg med tittelen «Heine og Archimboldi: samme vei», Espinoza hadde et innlegg med tittelen: «Ernst Jünger og Benno von Archimboldi: hver sin vei»), og uten å løpe større risiko kunne man si at fra det øyeblikket av begynte de ikke bare å lese hverandre i fagtidsskriftene, men ble i tillegg venner, eller noe vokste fram mellom dem som kunne minne om vennskap. I 1992, på Litteraturtreffet for germanister i Augsburg, kom nok en gang Pelletier, Espinoza og Morini sammen. Alle tre la fram Archimboldi-studier. I noen måneder hadde det vært snakk om at Benno von Archimboldi selv ville være til stede på dette storslåtte møtet som, foruten de gamle traverne fra germanistikkens verden, kom til å samle en klekkelig hurv med tyske forfattere og poeter, men da det kom til stykket, to dager før møtet, kom det et telegram fra Archimboldis forlag i Hamburg, der man unnskyldte forfatterens forfall. For øvrig ble møtet en fiasko. Så vidt Pelletier kunne bedømme, var det eneste av interesse et innlegg en gammel Berlin-professor holdt om forfatterskapet til Arno Schmidt (og her har vi et eksempel på et tysk fornavn som ender på vokal), og ikke stort annet, en dom Espinoza og, om enn i mindre grad, Morini delte.

Det de fikk av fritid, og det ble en del, viet de til spaserturer på de stedene av – etter Pelletiers mening begrenset – interesse som fantes i Augsburg – en by også Espinoza betraktet som begrenset, og som Morini bare betraktet som litt begrenset, men begrenset i bunn og grunn – mens snart Espinoza, snart Pelletier trillet rullestolen til italieneren, hvis helse i de dager ikke var særlig god, men heller nokså begrenset, slik at hans to kollegaer og kamerater mente at litt frisk luft ikke kom til å skade ham, men antageligvis være av det gode.

På den neste konferansen om tyskspråklig litteratur, som gikk av stabelen i Paris i januar 1992, var bare Pelletier og Espinoza til stede. Morini var i de dager enda mer skral enn han pleide, slik at legen hans blant annet rådet ham til ikke å reise, selv om reisen ville ha blitt kort. Konferansen ble ikke så verst, og til tross for at Pelletier og Espinoza hadde fullt program, fant de tid til å spise sammen på en liten restaurant i rue Galande, like ved Saint-Julien-le-Pauvre, der de, i tillegg til å snakke om sine respektive studier og forskningsinteresser, ga seg til å spekulere, over desserten, rundt den italienske melankolikerens helse, en dårlig helse, en skral helse, en tarvelig helse som dog ikke hadde hindret ham i å gå i gang med en bok om Archimboldi, en bok som, etter hva Pelletier forklarte at italieneren hadde fortalt ham fra den andre enden av telefonlinjen – han visste ikke om det var spøk eller alvor – kunne være den store Archimboldi-boken, lederfisken som kom til å svømme lenge side om side med den store, svarte haien som var tyskerens litteratur. Begge, Pelletier og Espinoza, hadde respekt for Morinis arbeider, men Pelletiers ord (uttalt som fra innsiden av en gammel borg, eller fra innsiden av et fangehull gravd ut bak festningsgraven under en gammel borg) lød som en trussel i den fredelige restauranten i rue Galande, og bidro til å sette punktum for en kveld innledet under høflighetens og de gode forsetters beskyttelse.

Ikke noe av dette forsuret Pelletier og Espinozas forhold til Morini.

De tre møttes nok en gang på stormøtet om tyskspråklig litteratur avholdt i Bologna i 1993. Og alle tre bidro i nummer 46 av det Berlin-baserte tidsskriftet Litterære studier, en monografi viet Archimboldis verk. Det var ikke første gang de samarbeidet med Berlin-tidsskriftet. I nummer 44 hadde det vært en artikkel av Espinoza om gudsbegrepet hos Archimboldi og Unamuno. I nummer 28 hadde Morini publisert en artikkel om vilkårene for undervisning i tysk litteratur i Italia. Og i nummer 37 hadde Pelletier gitt opphav til et nytt perspektiv på de viktigste tyske forfatterne i Frankrike og Europa i det 20. århundre, en tekst som forresten vakte mer enn én protest og til og med et og annet utbrudd.

Nummer 46, derimot, er det som opptar oss, for der ble det ikke bare åpenbart at det fantes to antagonistiske archimboldianske grupper, den med Pelletier, Morini og Espinoza, mot den med Schwarz, Borchmeyer og Pohl, men i tillegg var det i dette nummeret at en artikkel av Liz Norton ble publisert, som, ifølge Pelletier, var aldeles briljant; svært velbegrunnet, ifølge Espinoza; interessant, ifølge Morini, og der hun dessuten (uten at noen hadde bedt henne om det) viste at hun var helt på bølgelengde med franskmannen, spanjolen og italieneren, som hun ved flere anledninger siterte, noe som gjorde det klart at hun var fullkomment innforlivet med deres artikler og monografier utkommet i tidsskrifter eller på småforlag.

Pelletier vurderte å skrive et brev til henne, men det endte med at han ikke gjorde det. Espinoza ringte Pelletier og spurte om det kunne passe seg å ta kontakt med henne. I sin usikkerhet bestemte de seg for å høre med Morini. Morini avsto fra å mene noe. Om Liz Norton visste de ikke annet enn at hun underviste i tysk litteratur på et universitet i London. Og at hun, i motsetning til dem, ikke var professor.

Konferansen om tyskspråklig litteratur i Bremen ble en voldsom affære. Uten at de tyske Archimboldi-viterne så det komme, gikk Pelletier, bistått av Morini og Espinoza, til angrep som Napoleon i Jena, og snart måtte Pohl, Schwarz og Borchmeyer senke fanene og søke tilflukt på Bremens kafeer og kneiper. De unge tyske akademikerne som overvar forestillingen, først i forbløffelse, tok etter hvert, riktignok med alle behørige reservasjoner, parti for Pelletier og vennene hans. Også publikum, hvorav mange var studenter som hadde kommet med toget eller i kassebiler fra Göttingen, sluttet seg uten noe slags forbehold til de glødende og velformulerte tolkningene Pelletier leverte. Med stor entusiasme slukte de Pelletiers og Espinozas utlegninger, som fremsto som en eksegese av det siste (eller det nest siste) karneval. To dager senere gikk Schwarz og hans haleheng til motangrep. De stilte Archimboldi-figuren opp mot Heinrich Böll. De talte om ansvar. De stilte Archimboldi-figuren opp mot Uwe Johnson. De talte om lidelse. De stilte Archimboldi-figuren opp mot Günter Grass. De talte om samfunnsengasjement. Borchmeyer stilte til og med Archimboldi-figuren opp mot Friedrich Dürrenmatt, og talte om humor, hvilket var toppen av skamløshet, syntes Morini. Da var det at Liz Norton åpenbarte seg, som en annen Desaix, som en Lannes, en lyshåret amasone, som på en ytterst korrekt tysk, om enn kanskje litt for fort, doserte om Grimmelhausen og om Gryphius og mange andre, til og med om Theophrastus Bombastus von Hohenheim, som de fleste kjenner best som Paracelsus.

Samme kveld spiste de middag sammen på et trangt og avlangt bevertningssted beliggende inntil en elv, i en mørk gate flankert på begge sider av gamle hanseatiske bygninger – noen av dem så ut som kontorer forlatt av den nazistiske statsadministrasjonen. For å komme inn måtte de gå ned en regnvåt trapp.

Lokalet var så kummerlig som det gikk an, tenkte Liz Norton, men kvelden ble lang og hyggelig, og Pelletier, Morini og Espinozas væremåte, som var riktig omgjengelig, fikk Norton til å slappe av. Naturligvis kjente hun til de fleste arbeidene deres, men det hun ikke hadde sett for seg (for øvrig en gledelig overraskelse) var at disse også skulle kjenne til noen av hennes arbeider. Samtalen forløp i fire faser: Først lo de av overhalingen Norton hadde gitt Borchmeyer, og av Borchmeyers voksende frykt stilt overfor Nortons stadig mer skånselløse hugg. Deretter pratet de om fremtidige konferanser, særlig en svært merkelig sådan, som skulle finne sted på Universitetet i Minnesota, der mer enn fem hundre akademikere, oversettere og eksperter på tysk litteratur skulle samles, en sammenkomst Morini ikke uten grunn mistenkte for å være en bløff, og deretter pratet de om Benno von Archimboldi og hans liv som man visste så lite om. Alle fra Pelletier til Morini – som tross i at han som regel var den mest fåmælte, var i det snakksomme hjørnet denne kvelden – fortalte anekdoter og rykter om forfatteren. For ente gang sammenholdt de vage opplysninger og spekulerte, som en som atter en gang spiller av en avholdt film, rundt den store forfatterens liv og hemmelige tilholdssted. Omsider, mens de spaserte langs de våte og glinsende gatene (riktignok en blinkende glans, som om Bremen var en maskin som bare med visse mellomrom ble tilført levende og kortvarige elektriske ladninger), snakket de om seg selv.

Alle fire var enslige, og det syntes de var et oppløftende tegn. Alle bodde alene, selv om Liz Norton noen ganger delte sin leilighet i London med en eventyrlysten bror som arbeidet for en frivillig organisasjon og bare et par ganger i året vendte tilbake til England. Alle fire var dedikerte til arbeidet, selv om Pelletier, Espinoza og Morini hadde doktorgraden og de to første dessuten var overhode for sine respektive institutter, mens Norton akkurat hadde begynt å forberede sin doktorgrad og ikke forventet å få noen toppstilling på sitt universitets tyskinstitutt.

Den kvelden, før han sovnet, tenkte ikke Pelletier på kjeklingen under konferansen. I stedet tenkte han på seg selv, der han gikk langs gatene ved elven, og på Liz Norton som gikk side om side med ham mens Espinoza skjøv rullestolen til Morini og alle fire lo av dyrene i Bremen, som observerte dem eller observerte skyggene deres fra sin harmoniske eller uskyldige oppstilling på hverandres rygger.

Fra den dagen og den kvelden av gikk det ikke en uke uten at alle fire ringte hverandre, vanemessig og uten å bry seg om telefonregningen, og gjerne på de mest upassende tidspunkter.

Noen ganger var det Liz Norton som ringte Espinoza og spurte ham ut om Morini, som hun syntes virket litt deprimert da hun snakket med ham dagen før. Like etter tok Espinoza en telefon til Pelletier og informerte ham om at ifølge Norton var Morini blitt dårligere, hvorpå Pelletier straks ringte Morini, for uten omsvøp å spørre om hans helsetilstand og le med ham (for Morini passet på aldri å snakke om det temaet med alvor i stemmen), og utveksle en og annen uviktig detalj om arbeidet, for så å ringe Norton, nærmere midnatt, for eksempel, etter å ha forhalet gleden over telefonsamtalen med en lett og utsøkt middag, og forsikre henne om at Morini, innenfor grensene av hva man kunne forvente, hadde det bra, normalt, stabilt, og at det hun hadde tatt for å være en depresjon, ikke var annet enn italienerens natur, følsom som han var for væromskiftninger (kanskje det hadde vært en dårlig dag i Torino, kanskje hadde Morini natten før hatt hvem vet hva slags foruroligende drøm), og på denne måten slutte en ring som etter et par dager begynte på nytt med en telefon fra Morini til Espinoza, uten påskudd av noe slag, en telefon for å si hei, ganske enkelt, en telefon for å prate litt, og som antageligvis gikk med på ubetydeligheter, noen ord om været (som om Morini og til og med Espinoza var i ferd med å gjøre enkelte britiske samtalevaner til sine egne), anbefalinger av filmer, nøkterne kommentarer om nyutgitte bøker, kort sagt, en heller søvndyssende eller i beste fall uinspirert telefonsamtale som Espinoza likevel lyttet til, av og til med en sjelden entusiasme, andre ganger med foregiven entusiasme eller med velvilje, i alle tilfeller med høflig oppmerksomhet, og som Morini lirte av seg som om det var livet hans som sto på spill, og som ble fulgt opp, et par dager eller et par timer senere, med en telefon etter omtrent samme prinsipper fra Espinoza til Norton, og fra henne til Pelletier, som denne returnerte til Morini, og som på nytt skulle gjenta seg noen dager senere, omskapt i en hyperspesialisert kode, med signifikat og signifikant i Archimboldi, tekst, undertekst og paratekst, en gjenerobring av det fysiske og verbale territoriet i de siste sidene av Bitzius, noe som i denne sammenhengen kunne være det samme som å prate om film eller de siste problemene på tyskinstituttet, eller skyene som seilte forbi, uavlatelig fra morgen til kveld, i deres respektive byer.

De møttes igjen på fagmøtet om europeisk etterkrigslitteratur som ble avholdt i Avignon i slutten av 1994. Norton og Morini kom som tilskuere, selv om reisen ble bekostet av deres respektive universiteter, mens Pelletier og Espinoza la fram kritiske studier om betydningen av Archimboldis verk. Franskmannens bidrag dreide seg om isolasjonen, om løsrivelsen som lot til å gjennomsyre hele Archimboldis forfatterskap sett i forhold til den tyske tradisjonen, om enn ikke i forholdet til enkelte europeiske tradisjoner. Spanjolens arbeid, et av de mest fornøyelige Espinoza noensinne skrev, dreide seg om mysteriet som omslørte Archimboldi-figuren, som ingen, ikke engang hans forlegger, visste noe om: Bøkene hans utkom uten bilde på omslagsklaffen eller vaskeseddelen; personopplysningene var minimale (tysk forfatter født i Preussen i 1920), hans bosted var en gåte, selv om forleggeren hans en gang hadde forsnakket seg i en samtale med en journalist i Der Spiegel og betrodd henne at de hadde fått et av manusene tilsendt fra Sicilia; ingen levende forfatterkollega hadde noensinne sett ham i virkeligheten, det fantes ikke en eneste biografi om ham på tysk enda salgstallene hans pekte oppover både i Tyskland og resten av Europa, til og med i USA, hvor man har en forkjærlighet for forsvunne forfattere (forsvunne eller som har blitt millionærer) eller for legenden om den forsvunne forfatter, og hvor hans verk begynte å strømme fra hånd til hånd, ikke bare på tyskinstituttene på universitetene, men ute på campusene og utenfor campusene, i de store byene som visste å verdsette muntlig og visuell litteratur.

Om kveldene gikk Pelletier, Morini, Espinoza og Norton ut og spiste middag sammen, noen ganger i følge med en eller to germanister de hadde kjent i en tid og som pleide å trekke seg tilbake til hotellene sine nokså tidlig, eller bli sittende til taffelet ble hevet, men diskré, i bakgrunnen, som om de forsto at firspannet archimboldianerne utgjorde, var en ugjennomtrengelig sirkel, som dessuten, særlig på denne tiden av døgnet, var tilbøyelig til å vende seg voldsomt imot en hvilken som helst intervensjon utenfra. Til slutt var det alltid de fire som ble igjen, gående langs Avignons gater med samme ubekymrede glede som da de gikk langs Bremens svarte gater, og som de skulle gå med langs de ymse gatene som ventet dem i livet, Morini trillet av Norton, med Pelletier til høyre og Espinoza til venstre, eller Pelletier bak Morinis rullestol, med Espinoza til venstre og Norton gående foran alle, baklengs mens hun utfoldet sin tjueseks år gamle latter – en praktfull latter som mennene ikke var sene om å imitere, selv om de ville ha foretrukket å ikke le, men nøye seg med å se på henne – eller de fire stående side om side ved muren foran en sagnomsust elv, det vil si en temmet elv, mens de snakket om sin tyske besettelse uten å avbryte hverandre, og utnyttet og nøt hverandres intelligens, hensunket i lange stillheter som selv regnet måtte vike tilbake for.

Da Pelletier kom hjem fra Avignon i slutten av 1994, da han åpnet døren til leiligheten sin i Paris og satte kofferten på gulvet og lukket døren, da han skjenket seg et glass whisky og trakk fra gardinene og så den samme utsikten som alltid, en bit av Place de Breteuil med UNESCO-bygningen i bakgrunnen, da han tok av seg dressjakken og satte fra seg whiskyglasset på kjøkkenet og deretter lyttet til beskjedene på svareren, da han kjente søvnen, tyngden i øyelokkene, men i stedet for å legge seg i sengen kledde av seg og tok en dusj, da han slo på datamaskinen innhyllet i en hvit morgenkåpe som nådde ham nesten til anklene; først da gikk det opp for ham at han savnet Liz Norton, og at han ville ha gitt alt han hadde for å være sammen med henne i dette øyeblikket, ikke bare for å snakke med henne, men i sengen, for å fortelle henne at han elsket henne og få høre, fra hennes munn, at kjærligheten var gjengjeldt.

Noe lignende var det Espinoza opplevde, med to små forskjeller fra Pelletier. Den første var at han ikke ventet til han kom fram til leiligheten sin i Madrid før han åpnet slusene for behovet for å være sammen med Liz Norton. Allerede på flyet innså han at hun var den perfekte kvinne, den han alltid hadde lett etter, og kjente at det var uutholdelig. Den andre var at i de perfekte bildene av den engelske kvinnen som i supersonisk fart føk gjennom hodet hans mens flyet fløy i 700 kilometer i timen i retning Spania, var det flere sexscener, ikke så mange, men flere enn Pelletier hadde forestilt seg.

Morini, derimot, som reiste med tog fra Avignon til Torino, brukte tiden til å lese kulturbilaget til Il Manifesto, og deretter duppet han av og sov, inntil et par konduktører (som skulle hjelpe ham med å komme ned på perrongen i rullestolen) gjorde ham oppmerksom på at de var fremme.

Hva som gikk gjennom hodet på Liz Norton er det best ikke å si noe om.

Vennskapet archimboldianerne imellom bevarte ikke desto mindre samme bekledning som alltid, urokkelig som det var, underkastet en høyere bestemmelse som de fire lystret, selv når det betydde at de måtte sette sine personlige lengsler til side.

I 1995 møttes de på Dialog om tyskspråklig samtidslitteratur, avholdt i Amsterdam, innenfor rammene av en større dialog som utspant seg i samme bygning (men i forskjellige saler) og som omfattet fransk, engelsk og italiensk litteratur.

Det er unødvendig å si at de fleste deltakerne på de løyerlige dialogene trakk i retning av salen hvor diskusjonstemaet var engelskspråklig samtidslitteratur, som lå ved siden av den viet tysk litteratur, bare atskilt fra denne med en vegg som ikke var av stein, som i gamle dager, men av sprø mur overstrøket med tynn gips, slik at skrikene og hylene og ikke minst applausene den engelske litteraturen avstedkom, kunne høres inn i den tyske litteraturen, som om begge konferansene eller dialogene i virkeligheten var én, eller som om engelskmennene gjorde narr av, eller til stadighet rett og slett boikottet, tyskerne, for ikke å snakke om den massive oppslutning om den engelske (eller angloindiske) dialogen, et påfallende overlegent publikum sammenlignet med den beskjedne og alvorlige forsamlingen på den tyske siden av veggen. Noe som i siste instans var en stor fordel, for det er en kjent sak at en samtale mellom noen få, der alle lytter og tenker, og ingen hever stemmen, pleier å være mer produktiv, og i verste fall mer avslappet, enn en massiv dialog som alltid står i fare for å bli forvandlet til et folkemøte, eller, siden innleggene nødvendigvis må være svært korte, en serie med slagord som drukner i hverandre så snart de er formulert.

Men før vi kommer til sakens, eller dialogens, springende punkt, er det noe som må presiseres, som for en stor del forklarer hvorfor det gikk som det gikk. Arrangørene, de samme som i mangel av tid eller penger hadde utelatt den spanske, eller for den saks skyld den polske eller svenske samtidslitteraturen, hadde skeiet ut og sendt storslåtte invitasjoner til stjernene innen den engelske litteraturen. For pengene som ble igjen, hentet de inn tre franske romanforfattere, en poet og en novelleforfatter fra Italia, og tre tyske forfattere, herunder to romanforfattere fra Vest- og Øst-Berlin, som nå var samlet, begge med en slags vag prestisje (de kom til Amsterdam med tog og ytret ingen protester da de ble innlosjert på et hotell med bare tre stjerner), og en tredje, noe dunkel figur som ingen hadde kjennskap til, ikke engang Morini, som kunne en hel del om tysk samtidslitteratur, enten den var egnet for dialog eller ikke.

Og da denne dunkle forfatteren, som var schwaber, under sitt innlegg (eller sin dialog) ga seg til å minnes sine eventyr som journalist, som kulturredaktør, som intervjuer av alskens kreative sjeler som nødig ville besvare spørsmål, og deretter ga seg til å mimre om tiden da han hadde arbeidet som kulturleder i perifere eller for ikke å si bortglemte, men kulturinteresserte, kommuner, dukket plutselig, helt ut av det blå, navnet til Archimboldi opp (kanskje skyldtes det innflytelse fra det forrige innlegget, ledet av Espinoza og Pelletier), en forfatter han nettopp hadde møtt i sin tid som kulturleder i den nordre delen av Wilhelmshaven, i en frisisk kommune hvor man så utover Nordsjøkysten og De østfrisiske øyer, et kaldt sted, svært kaldt, men først og fremst fuktig, en salt fuktighet som gikk gjennom marg og bein, og hvor det bare var to ting å gjøre for å få vinteren til å gå, den ene å drikke seg til skrumplever, og den andre å høre på musikk (stort sett amatør-kammerkvartetter) i kommunens selskapslokaler, eller snakke med forfattere som kom utenfra, og som fikk svært lite igjen for strevet, et rom på landsbyens eneste pensjonat og noen skarve mark som skulle dekke togreisen begge veier, og togene den gang var noe helt annet enn dagens tyske tog, men folk var muligens mer snakkesalige, høfligere, mer interessert i sine medmennesker, kort sagt; etter å ha fått pengene og trukket fra reiseutgiftene, forlot forfatteren disse stedene og vendte hjem til seg og sitt (som noen ganger bare var et pensjonatrom i Frankfurt eller Köln) med en liten slant og kanskje et par bøker solgt, hvis det da dreide seg om en av de forfatterne eller poetene, særlig poetene, som etter å ha lest noen sider og svart på spørsmål fra stedets innbyggere, satte opp en liten salgsbod, som man sier, og fikk noen ekstra mark i kassa, en aktivitet som var nokså skattet på den tiden, for dersom folk likte det forfatteren leste, eller hvis opplesningen rørte dem eller underholdt dem eller fikk dem til å tenke, kjøpte de gjerne også med seg en bok, noen ganger for å bevare den som minne om denne hyggelige kvelden mens vinden utenfor, i den lille frisiske landsbyen, plystret og skar gjennom marg og bein, iskald som den er, eller andre ganger for å lese eller gjenoppdage et dikt eller en fortelling i sitt eget hjem uker etter at arrangementet var over, kanskje i lyset fra en oljelampe, for det var ikke alltid det fantes elektrisitet den gang, det er klart, det var like etter krigen, og de sosiale og økonomiske sårene var ennå åpne; kort sagt, for å lese omtrent akkurat slik man leser bøker i våre dager, med det unntak at bøkene som ble utstilt på salgsbordet var ens egne bøker, mens det nå er forlagene som får sette opp salgsboden, og en av disse forfatterne som en gang kom til landsbyen der schwaberen arbeidet som kulturleder, var Benno von Archimboldi, en forfatter på størrelse med Gustav Heller eller Rainer Kuhl eller Wilhelm Frayn (forfattere Morini senere skulle lete opp i sitt leksikon over tyske forfattere, men forgjeves), og som ikke hadde noen bøker med seg, men som leste to kapitler fra en roman under arbeid, hans andre roman; den første, mintes schwaberen, hadde han gitt ut i Hamburg samme år, men fra denne leste han ikke noe, likevel fantes det en første roman, sa schwaberen, og Archimboldi hadde, som om han hadde forutsett mistankene, tatt med seg et eksemplar, en liten roman på cirka hundre sider, kanskje mer, hundre og tjue, hundre og tjuefem, og denne lille romanen hadde han i jakkelommen, og merkelig nok hadde schwaberen et klarere minne om Archimboldis jakke enn om romanen som var presset ned i lommen på denne jakken, en liten roman med skittent omslag, krøllete, som en gang hadde hatt en intens elfenbensfarge, eller vært hvetegult og falmet, eller gyllent på grensen til det usynlige, men som nå ikke lenger hadde noen farge eller nyanse, bare en boktittel og et forfatternavn og en forlagslogo; jakken, derimot, var uforglemmelig, en svart skinnjakke med høy krage, som kunne gi god beskyttelse mot snø og regn og kulde, romslig, slik at den kunne brukes over en tjukk genser, eller over to gensere uten at man kjente at man hadde dem på, og med horisontale lommer på begge sider, og en rett linje med knapper sydd i med noe som kunne minne om fiskesnøre, verken veldig små eller veldig store, på en jakke som, jeg vet ikke hvorfor, kunne minne om dem noen politimenn fra Gestapo brukte, selv om svarte skinnjakker var på moten på denne tiden, og alle de som hadde arvet eller hadde råd til å kjøpe en, gikk med den overalt uten å dvele ved hva det egentlig var den minnet om, og denne forfatteren som var kommet til denne frisiske byen, var Benno von Archimboldi, unge Benno von Archimboldi, tjueni eller tretti år gammel, og det var han, schwaberen, som hadde stått og ventet på ham på togstasjonen, og som hadde fulgt ham til pensjonatet mens de pratet om dette vanskelige klimaet, og deretter hadde han fulgt ham til kommunens lokaler, der Archimboldi ikke hadde satt opp noen salgsbod, men lest to kapitler fra en ennå uferdig bok, og deretter hadde han spist med ham på byens kneipe, sammen med lærerinnen og en enkefrue som foretrakk musikk eller billedkunst fremfor litteratur, men som, i mangel av musikk eller billedkunst, slett ikke takket nei til en litteraturaften, og det var nettopp denne fruen som dro samtalen fremover under middagen (pølser og poteter, med øl til: på denne tiden, mintes schwaberen, hadde ikke engang kommunene råd til større utskeielser), skjønt å si at hun dro den fremover kanskje ikke blir helt riktig, hun førte taktstokken, roret, i samtalen, og mennene som satt rundt bordet – ordførerens sekretær, en herre som drev med omsetning av saltet fisk, en gammel skolelærer som hele tiden duppet av, selv når han satt med gaffelen i hånden, og en fra kommunestyret, en svært hyggelig ung mann og en god venn av schwaberen, hans navn var Friz – nikket eller voktet seg for å motsi denne foruroligende enken hvis kjennskap til kunst overgikk alle andres, selv schwaberens egen, en enke som hadde reist til Italia og Frankrike og som til og med, på en av sine reiser, et uforglemmelig cruise, hadde vært i Buenos Aires, i 1927 eller 1928, den gang denne byen var et handelssentrum for kjøtt, og kjøleskipene forlot havnen lastet med kjøtt, en forestilling verdt å overvære, hundrevis av båter, som kom med tomme lasterom og kjørte ut igjen i verden lastet med tonnevis av kjøtt, og hver gang hun, fruen, gikk ut på dekk, om kvelden, for eksempel, når hun var søvnig eller sjøsyk eller stiv i kroppen, var det nok å lene seg mot relingen og la øynene venne seg til lyset, før synet av havnen jog gjennom henne og fordrev restene av kvalme eller restene av smerte og det eneste det ble rom for i nervesystemet var å gi seg uforbeholdent hen til dette synet, til strømmen av innvandrere som lik maur bar ned i båtenes lasterom kjøtt fra tusener av døde kuer, paller i bevegelse lastet med kjøtt fra tusener av døde kalver, og den dampende varmen bredte sin farge inn i alle havnens kriker og kroker, fra det grydde av dag til det led mot kveld, ja til og med under nattskiftene, en rød farge av lettstekt biff, av kotelett, av filet, av entrecôte som bare så vidt har vært på grillen, skrekkelig var det, og enda godt at fruen, som den gang ikke var enke, bare ble vitne til dette den første kvelden, for deretter gikk de i land og tok inn på et av de dyreste hotellene i Buenos Aires, hvor de gikk i operaen, og så reiste de til en estancia hvor hennes mann, en dreven rytter, gikk med på å ri om kapp, først med godseierens sønn, som tapte, og deretter med en arbeider på gården, sønnens høyre hånd, en gaucho, som også tapte, og så med sønnen til gauchoen, en seksten år gammel gutt, tynn som en pinne og kvikk i blikket, så kvikk at da fruen så på gutten, senket han hodet, og deretter tittet han opp igjen på henne med en underfundighet som krenket fruen, hva er dette for en uforskammet valp, mens hennes mann lo og sa til henne på tysk: Du har visst gjort inntrykk på denne gutten, en spøk som ikke moret fruen det spor, og deretter kom gutten seg opp på hesten sin, og så red de om kapp, og så dyktig han var, gutten, der han galopperte, så lidenskapelig han holdt seg i balanse på hesten, liksom klistret til manen, og som han svettet og pisket dyret, men til slutt var det hennes egen mann som vant; ikke for ingenting hadde han vært kaptein for et kavaleriregiment, og godseieren og hans sønn reiste seg fra sine plasser og klappet, gode tapere var de, og resten av gjestene klappet også, for en dyktig tysk rytter, en rytter utenom det vanlige, skjønt da gutten kom i mål, det vil si foran verandaen langs estanciaen, var det ingenting ved hans ansiktsuttrykk som vitnet om en god taper, tvert imot, han så ned i bakken og virket skuffet, krenket, og mens mennene, som snakket fransk, forsvant ned langs verandaen på jakt etter et glass iskald champagne, gikk fruen bort til gutten som var blitt stående alene og holde hesten sin i venstre hånd – i enden av den lange gårdsplassen gikk guttens far mot stallen med hesten tyskeren hadde ridd – og sa til ham på sitt uforståelige språk at han ikke måtte være lei seg, at han hadde gjort en strålende prestasjon, men at mannen hennes også var svært dyktig og dessuten hadde mer erfaring, ord som for gutten lød som månen, som skyene som seiler forbi og dekker over månen, som en uendelig langsom storm, og da så gutten opp på fruen med et rovdyrs blikk, liksom rede til å prente en kniv inn i henne på høyde med navlen og deretter dra den opp til brystene, åpne henne på langs, og det lille slakteremnets blikk funklet med et merkelig skjær, mintes fruen, noe som ikke avholdt henne fra å bli med uten å protestere da gutten tok henne i den ene hånden og førte henne til baksiden av huset, hvor det ruvet en søylegang av jern, omgitt av blomsterbed og trær som fruen ikke hadde sett maken til i hele sitt liv, eller som hun i dette øyeblikk trodde at hun ikke hadde sett maken til i hele sitt liv, ja til og med en fontene så hun i parken, en fontene av stein hvor det i midten av skålen, som hvilte på bare én søyle, danset en kreolsk kjerub med et lattermildt uttrykk, halvt europeisk, halvt kannibal, evigvåt under tre vannstråler som steg opp ved dens føtter og utformet i ett stykke sort marmor, som fruen og gutten ble stående lenge og beundre, til det dukket opp en fjern kusine av godseieren (eller en konkubine som godseieren hadde latt fare gjennom et av de mage hullene i hukommelsen sin), som på et resolutt og likegyldig engelsk sa til henne at mannen hennes hadde lett etter henne en god stund, hvorpå fruen besluttet å forlate den forheksede parken, arm i arm med den fjerne kusinen, og gutten ropte på henne, eller det trodde hun, og da hun snudde seg, uttalte gutten noen få, vislende ord, og fruen strøk ham over håret og spurte kusinen hva gutten hadde sagt mens fingrene hennes sank ned i det tykke, strie håret, og kusinen lot til å nøle et øyeblikk, men fruen, som ikke tålte løgn eller halvkvedede viser, avkrevde henne øyeblikkelig en sannferdig oversettelse, og kusinen sa: Gutten sa … gutten sa … at sjefen … ordnet alt slik at mannen Deres skulle vinne de to siste løpene, og så tidde hun og gutten dro hesten etter tøylene og forsvant i andre enden av parken, og fruen vendte tilbake til festen, men nå kunne hun ikke la være å tenke på det gutten, det stakkars barnet, hadde sagt, og hvor mye hun enn tenkte, var guttens ord en gåte, en gåte som varte hele festen igjennom og som pinte henne mens hun lå våken og vred seg i sengen, som drev henne fra forstanden neste dag under en lang tur på hesteryggen og mens maten ble grillet etterpå og mens de spiste, og som ble med henne tilbake til Buenos Aires, gjennom dagene på hotellet og under mottakelser ved Tysklands ambassade eller Englands ambassade eller Ecuadors ambassade, og som hun ikke fant noen løsning på før båten i flere dager hadde vært på vei tilbake til Europa, en natt, klokken fire om morgenen, da fruen gikk en tur ut på dekk, uten å bry seg om hvilken lengde- eller breddegrad de befant seg på, omgitt eller halvt omgitt av 106 200 000 kvadratkilometer med saltvann, akkurat da, mens fruen på første dekk for passasjerer på første klasse tente en sigarett, med blikket naglet til det vide havet som hun ikke kunne se, men høre, da løste gåten seg som ved et mirakel, og nettopp der, på dette punktet i historien, sa schwaberen, tidde fruen, den en gang rike og mektige og intelligente (i det minste på sin måte) frisiske fruen, og en religiøs stillhet, eller enda verre, en overtroisk stillhet, la beslag på den triste kneipen fra etterkrigstiden, der alle begynte å føle seg stadig mer utilpass og skyndte seg å gjøre tallerkenene rene for pølser og potet og tømme de siste dråpene i ølseidlene, som om de fryktet at fruen når som helst kunne begynne å ule som en gresk hevngudinne, og snart tenkte alle at det fornuftigste måtte være å gjøre seg klar til å gå ut og trosse kulda på full mage, og komme seg hjem.

Da brøt fruen stillheten. Hun sa:

– Er det noen som er i stand til å kaste lys over mysteriet?

Hun sa dette, men hun verken så på eller henvendte seg til noen fra landsbyen.

– Er det noen som kan løse gåten? Er det noen som er i stand til å forstå? Finnes det kanskje én mann i denne landsbyen som kan fortelle meg løsningen, om det så er fordi han har hørt den før?

Alt dette sa hun mens hun så ned i tallerkenen sin, der hennes porsjon med pølse og poteter lå nesten urørt igjen.

Og da var det at Archimboldi, som så langt hadde sittet med hodet bøyd og spist mens fruen snakket, uten å heve stemmen sa at det hadde vært et uttrykk for gjestfrihet, at eieren av estanciaen og sønnen hans var overbevist om at fruens ektemann ville tape det første løpet, og derfor hadde forberedt et andre og et tredje løp som begge var avgjort på forhånd, slik at også den forhenværende kavalerikapteinen skulle få anledning til å vinne. Da så fruen ham inn i øynene og lo, og spurte hvorfor mannen hennes i så fall hadde vunnet det første løpet.

– Hvorfor, hvorfor? sa fruen.

– Fordi sønnen til godseieren, sa Archimboldi, – som sikkert var en bedre rytter og hadde bedre ridetøy enn fruens mann, ble grepet av det vi kjenner som medlidenhet i siste øyeblikk. Det vil si han valgte, ansporet av festen han sammen med sin far hadde rystet ut av ermet, å sette alt over styr. Alt måtte ofres, til og med hans egen seier på hesteryggen, og på en eller annen måte forsto alle at slik måtte det være, inklusive kvinnen som gikk og hentet henne i parken, alle bortsett fra gutten.

– Og det var det hele? spurte fruen.

– Ikke for gutten. Selv tror jeg at dersom De hadde blitt værende hos ham litt lenger, ville han ha drept Dem, noe som også ville ha vært et offer, men utvilsomt av en annen type enn det eieren av estanciaen og sønnen hans hadde i tankene.

Deretter reiste fruen seg, takket for aftenen og trakk seg tilbake.

– Noen minutter senere, sa schwaberen, – fulgte jeg Archimboldi til pensjonatet. Neste morgen, da jeg kom tilbake for å følge ham til togstasjonen, hadde han forsvunnet.

Uforlignelig, den schwaberen, sa Espinoza. Han er min! sa Pelletier. Pass på ikke å plage ham, pass på ikke å virke for interesserte, sa Morini. Den mannen må behandles med silkehansker, sa Norton. Det vil si han må behandles med kjærlighet.

Imidlertid hadde schwaberen allerede sagt alt han hadde å si, og selv om de skjemte ham bort og inviterte ham til lunsj på den beste restauranten i Amsterdam, og smigret ham og godsnakket med ham, om gjestfrihet, om ofre, og om kulturlederens skjebne i små kommuner fortapt i provinsen, var det umulig å få noe interessant ut av ham, selv om alle fire passet på å innkode hvert eneste ord han sa i hukommelsen, som om de hadde funnet sin Moses, en omstendighet schwaberen ikke unnlot å legge merke til, og som i grunnen bidro til å forsterke hans sjenanse (noe så sjeldent hos en forhenværende kulturleder i provinsene, sa Espinoza og Pelletier, som i bunn og grunn trodde at schwaberen var en banditt), denne reservasjonen, denne diskresjonen på grensen til fanatisk omertà, lik en gammel nazist som lukter ugler i mosen.

To uker senere tok Espinoza og Pelletier fri i et par dager og reiste til Hamburg for å avlegge Archimboldis forlegger et besøk. De ble tatt imot av forlagets administrerende direktør, en mager fyr, mer ulenkelig enn høy, om lag seksti år gammel, ved navn Schnell, som betyr rask, selv om denne Schnell virket heller langsom. Han hadde glatt, mørkebrunt hår, litt gråstenkt i tinningene, noe som var med på å gi ham et ungdommelig preg. Da han reiste seg for å trykke hånden deres, tenkte både Espinoza og Pelletier at han måtte være homofil.

– Denne soperen er det nærmeste man kommer en ål, sa Espinoza etterpå mens de spaserte i Hamburg.

Pelletier irettesatte ham for observasjonens klart homofobe preg, selv om han i grunnen var enig, Schnell hadde utvilsomt noe ved seg som minnet om en ål, om en fisk som svømmer i mørkt og grumset vann.

Selvfølgelig var det ingenting han kunne fortelle dem som de ikke visste fra før. Schnell hadde aldri sett Archimboldi; pengene, stadig større summer, som bøkene og oversettelsene av dem genererte, satte han inn på en konto i en sveitsisk bank. En gang annethvert år mottok de instrukser fra ham, i brev som gjerne hadde returadresse i Italia, selv om det i forlagets arkiver også fantes brev med greske frimerker, og spanske og marokkanske, brev som på den annen side var adressert til forlagets eier, fru Bubis, og som han selv, naturligvis, ikke hadde lest.

– I forlaget er det nå bare to personer, utenom fru Bubis, selvfølgelig, som har møtt Benno von Archimboldi personlig, sa Schnell til dem. – Pressesjefen og sjefen for korrekturavdelingen. Da jeg begynte å arbeide her, hadde Archimboldi allerede forsvunnet for lenge siden.

Pelletier og Espinoza ba om å få snakke med dem begge. Kontoret til pressesjefen var fullt av fotografier, ikke nødvendigvis av forlagets forfattere, og av planter, og det eneste hun fortalte om den forsvunne forfatteren, var at han var et godt menneske.

– En høy mann, meget høy, sa hun. – Når han gikk side om side med avdøde herr Bubis, så de ut som en ti. Eller en li.

Espinoza og Pelletier skjønte ikke hva hun mente, og pressesjefen tegnet på en liten lapp bokstaven l etterfulgt av bokstaven i. Eller kanskje det blir riktigst å si en le. Sånn.

Og nok en gang tegnet hun, på samme lapp, følgende:

    Le

– L-en er Archimboldi, e-en er avdøde herr Bubis.

Hvorpå pressesjefen lo høyt, og betraktet dem en stund i taushet, tilbakelent i snurrestolen sin. Deretter snakket de med korrektursjefen. Denne var mer eller mindre jevnaldrende med pressesjefen, men av personlighet var hun ikke like humoristisk.

Hun sa at jo, ganske riktig hadde hun møtt Archimboldi for mange år siden, men hun kunne ikke lenger huske ansiktet hans eller manerene, eller noen anekdote knyttet til ham som var verdt å dele med dem. Hun kunne ikke huske når han sist hadde vært innom forlaget. Hun anbefalte dem å prate med fru Bubis, og så, uten noen videre kommentar, konsentrerte hun seg om ettersynet av et prøvetrykk, om å besvare spørsmål fra de andre vaskerne eller korrekturleserne, og snakke i telefonen med folk som kanskje, tenkte Espinoza og Pelletier medlidende, var oversettere. Før de gikk, og siden de ikke var av dem som ga opp, gikk de tilbake til Schnells kontor og fortalte ham om hvilke Archimboldi-møter og -seminarer som skulle finne sted fremover. Schnell lyttet vennlig og oppmerksomt, og sa at de kunne regne med ham til hva det skulle være.

Siden de ikke hadde noe annet å gjøre enn å vente på flyavgangene som skulle bringe dem tilbake til Paris og Madrid, gikk de en tur i Hamburg. Spaserturen førte dem nødvendigvis til hore- og strippestrøket, og dermed ble begge melankolske og ga seg til å fortelle hverandre sine historier om kjærlighet og svik. Selvfølgelig nevnte de verken navn eller årstall, man kunne ha sagt at de snakket i abstrakte vendinger, men uansett, til tross for den tilsynelatende kjølige fremstillingen av selvopplevd ulykke, førte samtalen og spaserturen bare til at de ble trukket enda dypere ned i melankolien, i så stor grad at etter to timer følte begge at de var i ferd med å drukne.

De vendte tilbake til hotellet i en taxi, uten et ord.

En overraskelse ventet dem der. I resepsjonen lå det en beskjed til dem begge med Schnells underskrift, der han forklarte at etter deres samtale samme morgen hadde han bestemt seg for å snakke med fru Bubis, og at hun var villig til å ta dem imot. Neste morgen innfant Espinoza og Pelletier seg i forleggerens bolig, i tredje etasje i en gammel bygning i den øvre delen av Hamburg. Mens de ventet, ble de stående og betrakte fotografiene som hang i glass og ramme på en vegg. På de to andre veggene var det et maleri av Soutine og ett av Kandinsky, og flere tegninger av Grosz, Kokoschka og Ensor. Men Espinoza og Pelletier virket langt mer opptatt av fotografiene, som nesten uten unntak viste noen de enten foraktet eller beundret, og som de i alle tilfeller hadde lest: Thomas Mann med Bubis, Alfred Döblin med Bubis, Hermann Hesse med Bubis, Walter Benjamin med Bubis, Anna Seghers med Bubis, Stefan Zweig med Bubis, Bertolt Brecht med Bubis, Feuchtwanger med Bubis, Johannes Becher med Bubis, Arnold Zweig med Bubis, Ricarda Huch med Bubis, Oskar Maria Graf med Bubis, legemer og ansikter og vage scener rammet inn etter alle kunstens regler. De avbildede stirret, med uskylden som kjennetegner de døde, som ikke lenger bryr seg om at de blir observert, ned på professorenes knapt tilbakeholdte entusiasme. Da fru Bubis dukket opp, sto de med hodene tett sammen og forsøkte å avgjøre om den ene av mennene som var avbildet ved siden av Bubis, var Fallada eller ikke.

Det stemte, det var Fallada, sa fru Bubis, som var kledd i en hvit bluse og et sort skjørt. Da de snudde seg, fikk Pelletier og Espinoza se en eldre kvinne, en figur, som Pelletier en god stund senere kom til å røpe, ikke ulik Marlene Dietrichs, en kvinne som tross sine år hadde viljen intakt, en kvinne som ikke klamret seg til avgrunnens kanter, men falt ned i avgrunnen med nysgjerrighet og eleganse. En kvinne som falt sittende ned i avgrunnen.

– Min mann kjente alle tyske forfattere, og de tyske forfatterne aktet og avholdt min mann, selv om et fåtall av dem med tiden kom til å si grufulle ting om ham, noen av dem sågar uriktige, sa fru Bubis med et smil.

De pratet om Archimboldi, og fru Bubis lot hente te og småkaker, selv om hun selv valgte å drikke et glass vodka, noe som overrasket Espinoza og Pelletier, ikke fordi fruen begynte å drikke så tidlig på dagen, men fordi hun ikke tilbød dem også et glass, et tilbud de, på den annen side, ville ha takket nei til.

– Det eneste mennesket i forlaget som kjente Archimboldis verk til fingerspissene, sa fru Bubis, – var herr Bubis, som publiserte alle hans bøker.

Hun måtte spørre seg (og hun benyttet anledningen til å spørre dem) i hvilken grad noe som helst menneske kan kjenne et annet menneskes verk.

– Selv er jeg, for eksempel, vilt begeistret for Grosz, sa hun og pekte på noen tegninger av Grosz som hang på veggen, – men kjenner jeg virkelig hans verk? Historiene hans får meg til å le, i korte øyeblikk kan jeg bli overbevist om at han tegnet dem for at jeg skulle få le, og noen ganger blir latteren forvandlet til et brøl, og brølet til et tøylesløst anfall av lystighet. Imidlertid møtte jeg en gang en kunstkritiker som likte Grosz, selvfølgelig, men som på sin side ble fryktelig deprimert når han var til stede på en retrospektiv utstilling av hans verk, eller når han som en del av sitt virke måtte studere et lerret eller en tegning av Grosz. Og disse depresjonene eller disse vemodige periodene pleide å vare i ukevis. Denne kunstkritikeren var en venn av meg, selv om vi aldri tidligere hadde snakket om Grosz. En kveld fortalte jeg ham imidlertid om min egen opplevelse av Grosz. Til å begynne med kunne han ikke tro det. Deretter begynte han å vugge hodet fra side til side. Deretter mønstret han meg ovenfra og ned som om han ikke kjente meg. Jeg tenkte at han hadde gått fra forstanden. Han brøt vennskapet med meg for alltid. For litt siden var det noen som fortalte meg at han fremdeles hevder at jeg ikke kan noe som helst om Grosz, at jeg har omtrent samme estetiske sans som en ku. Nåvel, for meg kan han si hva han vil. Jeg ler med Grosz, han blir deprimert av Grosz, men hvem kjenner egentlig Grosz?

– La oss anta, sa fru Bubis, – at det i dette øyeblikk ringer på døren og min gamle venn kunstkritikeren kommer til syne. Han setter seg her, i sofaen, ved siden av meg, og en av dere tar frem en tegning som ikke er signert, og hevder at den er av Grosz, og at den er til salgs. Jeg ser på tegningen og smiler, og deretter tar jeg frem sjekkheftet mitt og kjøper den. Kunstkritikeren ser på tegningen og blir ikke deprimert, og ber meg tenke meg om. For ham er det ikke en tegning av Grosz. For meg er det en tegning av Grosz. Hvem av oss har rett?

Eller la oss se på historien på en annen måte. De, sa fru Bubis og pekte på Espinoza, – tar frem en tegning som ikke er signert, og sier at den er av Grosz og prøver å selge den. Jeg ler ikke, jeg betrakter den kjølig, gransker streken, håndlaget, satiren, men ingenting ved tegningen vekker min fornøyelse. Kunstkritikeren ser nøye på den, og, slik det faller ham naturlig, blir han deprimert. Straks etter legger han inn et bud, et bud som er høyere enn sparepengene hans og som, om det går igjennom, vil hensette ham i lange ettermiddager av dyp melankoli. Jeg forsøker å snakke ham ut av det. Jeg sier at jeg synes tegningen virker tvilsom fordi den ikke får meg til å le. Kritikeren svarer at det var sannelig på tide at jeg så Grosz’ verk med voksne øyne, og gratulerer meg. Hvem av oss har rett?

Deretter snakket de om Archimboldi igjen, og fru Bubis viste dem en ytterst merkverdig anmeldelse som hadde vært trykket i en Berlin-avis etter utgivelsen av Lüdicke, Archimboldis første roman. Anmeldelsen, som var signert av en viss Schleiermacher, forsøkte å fange romanforfatterens personlighet med få ord:

Intelligens: gjennomsnittlig.

Karakter: epileptisk.

Dannelse: usystematisk.

Fabuleringsevne: kaotisk.

Prosodi: kaotisk.

Bruk av det tyske språk: kaotisk.

Gjennomsnittlig intelligens og usystematisk dannelse er lett å forstå. Men hva mente han med en epileptisk karakter? At Archimboldi led av epilepsi, at han ikke var god i hodet, at han fikk mystiske anfall, at han var en manisk Dostojevskij-leser? Notatet ga ingen fysisk beskrivelse av forfatteren.

– Vi fant aldri ut hvem denne Schleiermacher var, sa fru Bubis, – selv min avdøde mann pleide å spøke med at det var Archimboldi selv som hadde skrevet det. Men både han og jeg visste at det ikke var tilfellet.

Rundt middag, da det snart var på tide å takke for seg, våget Pelletier og Espinoza å stille det eneste spørsmålet de vurderte som viktig: Kunne hun hjelpe dem med å komme i kontakt med Archimboldi? Fru Bubis’ øyne lyste opp. Som om hun var vitne til en brann, sa Pelletier senere til Liz Norton. Ikke en brann i det kritiske øyeblikket, men en som, etter å ha brent i månedsvis, holdt på å slukne. Det nektende svaret kom i form av en liten hodebevegelse som øyeblikkelig lot Pelletier og Espinoza forstå hvor fånyttig denne bønnen var.

Ennå ble de sittende en stund til. Fra et eller annet sted i huset kom den dempede lyden av en italiensk folkevise. Espinoza spurte om hun hadde møtt ham, om hun noensinne, mens ektemannen var i live, hadde truffet Archimboldi personlig. Fru Bubis sa ja, og deretter småsang hun melodiens siste refreng. Hennes italiensk var, så vidt de to vennene kunne bedømme, svært god.

– Hvordan er Archimboldi? sa Espinoza.

– Svært høy, sa fru Bubis, – svært høy, en mann med en virkelig ruvende skikkelse. Om han var født på denne tiden, ville han ganske sikkert ha spilt basketball.

Skjønt ut fra måten hun sa det på, kunne det ha vært det samme om Archimboldi hadde vært en dverg. I taxien som kjørte dem tilbake til hotellet, tenkte de to vennene på Grosz og på den krystallklare og skadefro latteren til fru Bubis, og på inntrykket de hadde fått av dette huset fylt av fotografier, hvor det likevel ikke fantes et eneste bilde av den ene forfatteren som interesserte dem. Og selv om ingen av dem hadde lyst til å innrømme det, tenkte de (eller følte de) at lysglimtet de hadde skimtet i horestrøket var viktigere enn åpenbaringen, hva den nå enn besto i, som de hadde fornemmet i fru Bubis’ hjem.

Kort og brutalt sagt, Pelletier og Espinoza skjønte, mens de spaserte i Sankt Pauli, at jakten på Archimboldi aldri kunne fylle livet deres helt. De kunne lese ham, de kunne studere ham, de kunne dissekere ham, men de kunne ikke le seg i hjel med ham eller bli deprimert av ham, delvis fordi Archimboldi alltid var langt borte, delvis fordi hans verk, etter hvert som man trengte inn i det, fortærte den som ville utforske det. Kort sagt: Pelletier og Espinoza forsto i Sankt Pauli, og deretter, i fru Bubis’ hjem som var prydet med bilder av den avdøde herr Bubis og hans forfattere, at de ville elske, ikke krige.

Om kvelden, og uten å tillate seg å røpe flere hemmeligheter enn det som var helt nødvendig, det vil si generelle hemmeligheter, abstrakte kunne man nesten si, delte de enda en taxi, til flyplassen, og mens de ventet på sine respektive fly, snakket de om kjærligheten, om behovet for kjærlighet. Pelletier var den første som reiste. Da Espinoza ble alene igjen – flyet hans gikk en halv time senere – ga han seg til å tenke på Liz Norton og i hvilken grad han hadde reelle muligheter til å vinne hennes hjerte. Han så henne for seg, og så seg selv, han så dem sammen, han så dem dele en leilighet i Madrid og gå på butikken og arbeide sammen på tyskinstituttet, han så for seg kontoret sitt, vegg i vegg med hennes, og nettene i Madrid, side om side med henne, han så dem gå sammen ut og spise på restaurant med gode venner, og han så dem gå hjem sammen, til et enormt bad, et enormt soveværelse.

Men Pelletier kom ham i forkjøpet. Tre dager etter møtet med Archimboldis forlegger dukket han uanmeldt opp i London, og etter å ha delt siste nytt med Liz Norton, inviterte han henne ut på et sted som han på forhånd hadde fått anbefalt av en kollega på russiskinstituttet, en restaurant i Hammersmith hvor de spiste gulasj og moste kikerter med rødbeter, og fisk marinert i yoghurt og sitron, og drakk et par glass vodka og en flaske Bourdeaux-vin; en middag med fioliner og levende lys, med ekte russere og irer i russisk forkledning, et på alle måter nokså ekstravagant måltid, og, rent gastronomisk, heller tvilsomt eller nokså tarvelig, som kostet Pelletier det hvite i øyet, men som var verdt det, for etterpå inviterte Norton ham hjem, øyensynlig for å snakke om Archimboldi og det lille fru Bubis hadde røpt om ham, for ikke å glemme de nedlatende ordene kritikeren Schleiermacher hadde brukt om hans første bok, og deretter begynte de å le, og Pelletier kysset Norton på leppene, svært forsiktig, og den engelske kvinnen gjengjeldte ham med et langt mer lidenskapelig kyss, som kanskje kunne tilskrives middagen og vodkaen og Bourdeaux-vinen, men som virket lovende, syntes Pelletier, og så gikk de til sengs og pulte i en time, til den engelske kvinnen sovnet.

Den natten, mens Liz Norton sov, mintes Pelletier en kveld som allerede lå en stund tilbake i tid, da Espinoza og han hadde sett en skrekkfilm på et tysk hotellrom.

Filmen var japansk, og en av de første scenene viste to tenåringsjenter. En av dem fortalte en historie. Historien handlet om en gutt som var på ferie i Kobe og som ville gå ut og leke med vennene sine, akkurat samtidig som yndlingsprogrammet hans ble vist på TV. Så gutten satte i en videokassett og gjorde alt klart til å ta opp programmet, og så gikk han ut. Problemet var at gutten var fra Tokyo, og i Tokyo ble programmet vist på kanal 34, mens kanal 34 var tom i Kobe, det vil si det var en kanal hvor man ikke så noe som helst, bare fjernsynståke.

Og da gutten kom hjem igjen og satte seg foran TV-en og trykket på play, fikk han, i stedet for yndlingsprogrammet sitt, se en kvinne med blekt ansikt som sa til ham at han skulle dø.

Og ikke noe mer.

Og så ringte telefonen, og gutten svarte og hørte stemmen til den samme kvinnen, som spurte om han kanskje trodde at det var en spøk. En uke senere ble gutten funnet død i hagen.

Og alt dette fortalte den første tenåringsjenta til den andre tenåringsjenta, og for hvert ord hun uttalte, så det ut som om hun holdt på å le seg i hjel. Den andre tenåringsjenta var åpenbart redd. Men den første tenåringsjenta, hun som fortalte historien, så ut som om hun når som helst kunne kaste seg ned på gulvet og vri seg av latter.

Og da, mintes Pelletier, sa Espinoza at den første tenåringsjenta var en ynkelig psykopat, og at den andre tenåringsjenta var et nek, og at filmen kunne ha vært god dersom den andre tenåringsjenta, i stedet for å sippe og ynke seg og sette opp et angstridd uttrykk, hadde bedt den første holde kjeft. Og ikke på en skånsom og pen måte, men mer noe à la: «Hold kjeft, jævla fitte, hva er det du ler av? Blir du kåt av å fortelle historien om en død gutt? Går det for deg når du forteller historien om en død gutt, helvetes sugerske av imaginær kuk?»

Og andre ting i den duren. Og Pelletier mintes at Espinoza hadde snakket med så mye innlevelse, og til og med imitert stemmen og faktene som den andre tenåringsjenta burde ha brukt overfor den første, at han tenkte at det lureste ville ha vært å slå av TV-en og ta med seg spanjolen ned i baren og ta en drink der, for så å trekke seg tilbake hver til sitt rom. Og han mintes også at han hadde kjent godhet for Espinoza da, en godhet som var som hentet fra tenårene, fra ettermiddagene i provinsen og eventyr på inderlig deling.

I den påfølgende uken ringte hustelefonen til Liz Norton tre eller fire ganger hver ettermiddag, og mobiltelefonen hennes to eller tre ganger hver formiddag. Henvendelsene kom fra Pelletier og Espinoza, og selv om begge passet på å pakke dem inn i archimboldianske vendinger, var disse oppbrukt på under et minutt, og deretter gikk de to professorene rett over til å prøve seg på det de egentlig hadde på agendaen.

Pelletier snakket om sine kollegaer på tyskinstituttet, en ung lærer og poet fra Sveits som seigpinte ham for å få et stipend, om himmelen i Paris (med hentydninger til Baudelaire, til Verlaine, til Banville), om bilene som i skumringen, etter å ha skrudd lysene på, begynte å rulle hjemover. Espinoza snakket om bokhyllene sine, som han inspiserte i den strengeste ensomhet, om trommespillet han av og til hørte i det fjerne, og som, trodde han, kom fra en leilighet i hans egen gate, der et afrikansk musikerensemble hadde tilhold, og om Madrids bydeler, Lavapiés, Malasaña, områdene rundt Gran Vía, der man kunne spasere til alle døgnets tider.

Gjennom disse dagene glemte både Espinoza og Pelletier helt å tenke på Morini. Bare Norton ringte ham fra tid til annen for å føre de samme samtalene som før.

Morini hadde, på sin måte, gått inn i en tilstand av total usynlighet.

Pelletier fikk snart for vane å reise til London hver gang anledningen bød seg, selv om det må understrekes at nærheten dit og de mange transportmulighetene gjorde at han hadde det lettest, sånn sett.

Disse besøkene varte bare én natt. Pelletier ankom litt over ni, klokken ti møtte han Norton ved et bord på en restaurant som han på forhånd hadde reservert fra Paris, og innen klokken var ett lå de allerede i samme seng.

Liz Norton var en lidenskapelig elskerinne, selv om hennes lidenskap hadde begrenset varighet. Uten altfor mye fantasi ga hun seg under den seksuelle akten hen til alle de sprellene hennes elsker gikk inn for, selv om hun aldri valgte eller tok seg bryet med å ta initiativ til noe selv. Varigheten på disse elskovsaktene overgikk sjelden tre timer, noe som av og til bedrøvet Pelletier, som gjerne ville holde på til det grydde av dag.

Etter akten, og dette var for Pelletier det aller mest frustrerende, ville Norton helst prate om akademiske temaer, i stedet for oppriktig å analysere hva det egentlig var som foregikk mellom dem. Pelletier tenkte at Nortons likegyldighet var en veldig kvinnelig måte å beskytte seg på. For å bryte isen bestemte han seg for å fortelle henne om sine egne kjærlighetshistorier. Han utarbeidet en lang liste over kvinner han hadde kjent, og la den fram for Liz Nortons kjølige eller uinteresserte blikk. Den lot ikke til å gjøre inntrykk på henne, og han ble ikke belønnet med lignende bekjennelser fra hennes liv.

Om morgenen når han hadde ringt etter en taxi, kledde Pelletier seg lydløst for ikke å vekke henne og dro til flyplassen. Før han gikk ut, betraktet han henne i noen sekunder der hun lå, forlatt mellom sengeklærne, og noen ganger følte han seg så full av kjærlighet at han kunne ha begynt å gråte der han sto.

En time senere begynte vekkerklokken til Liz Norton å kime, og hun reiste seg med et byks. Hun dusjet, kokte opp vann, drakk en kopp te med melk, tørket håret, og så begynte hun å inspisere leiligheten med blikket, som om hun var livredd for at nattens gjest hadde konfiskert en av verdigjenstandene hennes. Stuen og soverommet var nesten alltid et hårreisende syn, og dette gjorde henne opprørt. Utålmodig ryddet hun bort de brukte glassene, tømte askebegrene, fjernet sengetøyet og la på rent, satte bøkene Pelletier hadde tatt ut og lagt fra seg på gulvet, på plass i de tomme sprekkene i bokhyllene, brakte flaskene på plass i flaskestativet på kjøkkenet, og så kledde hun seg og dro til universitetet. Hvis hun hadde et møte med kollegaene på instituttet sitt, gikk hun på møtet, hvis hun ikke hadde møte, stengte hun seg inne på biblioteket for å arbeide eller lese, til tiden var inne for neste undervisningstime.

En lørdag sa Espinoza til henne at hun måtte komme til Madrid, at han ville spandere reisen på henne, at Madrid på denne årstiden var den vakreste byen i verden, og dessuten var det en Bacon-utstilling der som hun ikke kunne gå glipp av.

– Jeg kommer i morgen, sa Norton, noe Espinoza slett ikke hadde ventet seg, for hans invitasjon hadde mer vært forbundet med en lengsel enn den reelle muligheten for at hun skulle takke ja.

Det burde være unødvendig å si at vissheten om hennes tilsynekomst i leiligheten hans neste dag, hensatte Espinoza i en tilstand av tiltagende opphisselse og kvelende usikkerhet. Likevel ble det en fantastisk dag (Espinoza la sin sjel i at det skulle bli det) og om kvelden lå de sammen mens de forsøkte å høre lyden av trommespillet i nabolaget, uten hell, som om det afrikanske ensemblet den dagen var på turné i andre spanske byer. Så mange spørsmål hadde Espinoza ønsket å stille henne at han da det kom til stykket, ikke fikk stilt noen. Det var ikke nødvendig heller. Norton fortalte ham at hun var elskerinnen til Pelletier, selv om hun ikke brukte dette ordet, men et annet og langt mer tvetydig ord, som vennskap, eller kanskje sa hun at de hadde noe på gang, eller noe slikt.

Espinoza skulle gjerne ha spurt henne hvor lenge de hadde vært elskere, men det eneste han fikk fram, var et sukk. Norton sa at hun hadde mange venner, uten å spesifisere om hun mente venner som i bare venner, eller venner som i elsker-venner, og at slik hadde hun vært siden hun var seksten år, da hun hadde sitt første samleie med en trettifire år gammel fyr, en mislykket musiker fra Pottery Lane, som hun møtte på den måten. Espinoza, som aldri tidligere hadde snakket om kjærlighet (eller sex) på tysk med en kvinne, naken, side om side i sengen, skulle gjerne ha visst hvordan hun hadde møtt ham, for han hadde ikke helt forstått den delen, men han nøyde seg med å nikke.

Så kom den store overraskelsen. Norton så ham inn i øynene og spurte ham om han trodde han kjente henne. Espinoza sa at det visste han ikke, kanskje på noen områder, men ikke alle, men at han kjente en dyp aktelse for henne og dessuten beundret henne for hennes arbeid som akademiker og Archimboldi-kritiker. Da sa Norton at hun hadde vært gift, og at nå var hun skilt.

– Det ville jeg aldri ha trodd, sa Espinoza.

– Men det er helt sant, sa Norton. – Jeg er skilt.

Da Liz Norton reiste tilbake til London, ble Espinoza enda mer nervøs enn han hadde vært i de to dagene Norton hadde vært i Madrid. På den ene siden hadde møtet forløpt optimalt, det var det ingen tvil om, i sengen, fremfor alt, lot de to til å ha funnet hverandre, til å utgjøre et godt par, harmonisk, som om de hadde kjent hverandre en god stund, men når sexen var over og Norton fikk lyst til å prate, ble alt annerledes, den engelske kvinnen gikk inn i en hypnotisk tilstand, som om hun ikke hadde venninner å prate med, tenkte Espinoza, som i sitt stille sinn var overbevist om at visse betroelser ikke var egnet for en mann, men for andre kvinners ører: Norton snakket om menstruasjonssykluser, for eksempel, hun snakket om månen og om svart-hvitt-filmer som når som helst kunne gå over i skrekkfilmer og som hadde en voldsomt deprimerende virkning på Espinoza, i så stor grad at når betroelsene var over, måtte han gjøre en overmenneskelig anstrengelse for å kle seg og gå ut og spise middag, eller til en uformell avtale med venner, arm i arm med Norton. For ikke å snakke om dette med Pelletier, som ved nærmere ettertanke ga ham gåsehud – og nå da, hvem skal fortelle Pelletier at jeg ligger med Liz? – alt dette var ting som satte Espinoza ut av likevekt og som, når han var alene, ga ham mageknip og lyst til å gå på toalettet, akkurat slik Norton hadde forklart ham at hun hadde det (men hvorfor lot jeg henne få lov til å betro meg dette!) når hun traff eksmannen sin, en fyr på en meter og nitti med en tvilsom fremtid, en potensiell selvmorder eller en potensiell morder, muligens en småkriminell eller en hooligan, hvis kulturelle horisonter var begrenset til noen folkelige viser som han kunne gaule sammen med barndomskompisene sine på en og annen pub, en kødd som tilba TV-skjermen og hvis innskrumpede lilleputt-ånd stilte ham på linje med en hvilken som helst religiøs fundamentalist, i alle tilfeller og for å si det rett ut, den verste ektemann en kvinne kunne pådra seg.

Og selv om Espinoza for å få orden på nervene hadde bestemt seg for ikke å gå videre med forholdet, ringte han fire dager senere, da han hadde roet seg litt, til Norton og sa at han ville treffe henne. I Madrid eller London, spurte Norton. Espinoza sa at det kunne hun bestemme. Norton valgte Madrid. Espinoza følte seg som den lykkeligste mannen i verden.

Den engelske kvinnen ankom en lørdag kveld og ble til sent søndag kveld. Espinoza tok henne med på en biltur til El Escorial, og deretter til en tablao for å se flamenco. Han syntes Norton virket fornøyd, og det gledet ham. Natt til søndag elsket de i tre timer, hvorpå Norton i stedet for å begynne å prate som forrige gang, sa at hun var utmattet, og sovnet. Neste dag, etter at de hadde dusjet, elsket de på nytt, og så dro de til El Escorial. I bilen på veien tilbake spurte Espinoza om hun hadde sett noe mer til Pelletier. Norton sa ja, at Jean-Claude hadde vært i London.

– Hvordan har han det? spurte Espinoza.

– Bra, sa Norton. – Jeg fortalte ham om oss.

Espinoza ble nervøs og konsentrerte seg om veien.

– Hva mener han om det? sa han.

– At det er min sak, sa Norton, – men at på et eller annet tidspunkt blir jeg nødt til å bestemme meg.

Espinoza ble stum av beundring over franskmannens reaksjon. Denne Pelletier oppfører seg som en hedersmann, tenkte han. Så spurte Norton hva han selv mente om saken.

– Det samme, mer eller mindre, løy Espinoza uten å se på henne.

En stund ble begge sittende stille, og så begynte Norton å prate om mannen sin. De uhyrlighetene hun fortalte denne gangen, gjorde ikke det aller minste inntrykk på Espinoza.

Pelletier ringte Espinoza søndag kveld, rett etter at spanjolen hadde kjørt Norton til flyplassen. Han gikk rett på sak. Han sa at han visste det Espinoza allerede visste. Espinoza sa at han skulle ha takk for at han ringte, og at, enten han trodde på det eller ei, hadde han selv hatt til hensikt å ringe ham den kvelden, og at den eneste grunnen til at han ikke hadde gjort det, var at Pelletier hadde kommet ham i forkjøpet. Pelletier sa at han trodde ham.

– Og hva gjør vi nå? sa Espinoza.

– Vi får ta tiden til hjelp, svarte Pelletier.

Så begynte de å prate – og le ganske mye – om en ytterst merkverdig konferanse som nettopp var blitt avholdt i Thessaloniki og hvor bare Morini hadde vært invitert.

I Thessaloniki hadde Morini fått et lite anfall. En morgen våknet han på hotellværelset, ute av stand til å se noe. Han var blitt blind. I noen sekunder fikk han panikk, men etter en liten stund gjenvant han herredømmet over seg selv. Han ble liggende stille, utstrakt på sengen, og forsøkte å sove. Han tenkte på hyggelige ting, prøvde seg med noen barndomsscener, med noen filmer, med ubevegelige ansikter, uten resultat. Han satte seg opp i sengen og famlet etter rullestolen sin. Han foldet den ut, og klarte, med mindre besvær enn han hadde fryktet, å sette seg i den. Deretter, svært langsomt, forsøkte han å orientere seg mot det eneste vinduet i rommet, et vindu som vendte mot en balkong, hvorfra man kunne se en naken høyde i en gulbrun farge og en kontorbygning kronet med et lysende reklameskilt for en eiendomsmegler som tilbød eneboliger i et område som måtte ligge i nærheten av Thessaloniki.

Boligområdet (som ikke var bebygget ennå) briljerte med navnet Apollon Residenser, og kvelden før hadde Morini med en whisky i hånden sittet på balkongen og betraktet den blinkende lysreklamen. Da han nå endelig kom seg bort til vinduet og fikk åpnet det, kjente han at han var svimmel og når som helst kunne besvime. Først tenkte han på å finne døren og kanskje rope om hjelp, eller kaste seg ned midt på gulvet i korridoren utenfor. Så kom han til at det var best å legge seg i sengen igjen. En time senere våknet han av lyset som kom inn gjennom det åpne vinduet og av sin egen svette. Han ringte resepsjonen og spurte om det var noen beskjeder til ham. Det var det ikke. Han kledde av seg i sengen og kom seg over i rullestolen, som nå sto ved siden av ham, ferdig utfoldet. Han brukte en time på å dusje og få på seg rene klær. Deretter lukket han vinduet, uten å se ut, og forlot værelset med kurs for kongressen.

De fire vennene møttes på nytt under konferansen Tyskspråklig samtidslitteratur som fant sted i Salzburg i 1996. Espinoza og Pelletier lot til å være i strålende humør. Norton, derimot, kom til Salzburg forkledd som en isdronning, fullstendig likegyldig til byens skjønnhet og kulturtilbud. Morini dukket opp overlesset med bøker og papirer han måtte sette seg inn i, som om Salzburg-møtet hadde kommet overraskende på ham midt i en avgjørende arbeidsperiode.

Alle fire ble innlosjert på samme hotell, Morini og Norton i tredje etasje, henholdsvis på rom 305 og 311. Espinoza i femte, på rom 509. Og Pelletier i sjette, på rom 602. Hotellet var bokstavelig talt inntatt av et tysk orkester og et russisk kor, og i korridorer og trapper hersket det til alle døgnets tider en påtagelig musikalsk stemning, med høyder og dybder, som om musikerne aldri sluttet å tralle ouverturer, eller som om en statisk mental (og musikalsk) tilstand hadde tatt bolig i hotellet. Noe som ikke plaget Espinoza og Pelletier det aller minste, og som Morini ikke lot til å merke, men som fikk Norton til å utbryte at Salzburg var en møkkaby nettopp av årsaker som dette, og av andre grunner som hun helst ville tie om.

Selvsagt besøkte verken Pelletier eller Espinoza Norton på værelset hennes, tvert imot. Det værelset Espinoza derimot besøkte, én gang, var Pelletiers, mens det Pelletier besøkte, to ganger, var Espinozas, begge opprømte som barn over nyheten som hadde spredd seg, ikke som ild i tørt gress, men mer som en atombombe, gjennom korridorene og i fortrolige samtaler på arrangementet, nemlig at Archimboldi dette året var kandidat til Nobelprisen, noe som for archimboldister fra alle kanter ikke bare var en kilde til umåtelig glede, men dessuten en triumf og en revansj. I så stor grad at det nettopp var i Salzburg, på ølstuen Den røde okse, en kveld preget av iherdig skåling, at det ble inngått en fredsavtale mellom de to viktigste gruppene av archimboldi-granskere, det vil si mellom, på den ene siden, Pelletier og Espinozas fraksjon, og, på den andre siden, Borchmeyer, Pohl og Schwarz’ fraksjon, idet de bestemte seg for gjensidig, og med respekt for hverandres forskjeller og fortolkningsmetoder, å forene sine anstrengelser og aldri mer spenne ben under hverandre, noe som uttrykt i praktiske vendinger betydde at Pelletier ikke lenger skulle nedlegge veto mot Schwarz’ artikler i tidsskrifter hvor han hadde en høy stjerne, og at Schwarz ikke lenger skulle nedlegge veto mot Pelletiers arbeider i utgivelser hvor han – Schwarz – ble betraktet som en gud.

Morini, som ikke delte Pelletiers og Espinozas entusiasme, ble den første til å gjøre oppmerksom på at Archimboldi til denne dag aldri, i det minste hva han visste, hadde fått noen viktig pris i Tyskland, verken bokhandler- eller kritiker- eller leser- eller forleggerprisen, hvis nå denne siste prisen fantes, slik at det var nærliggende og slett ikke urimelig å tenke at hans landsmenn, vel vitende om at Archimboldi lå an til å få den største litteraturprisen i verden, om enn bare for å være på den sikre siden, ville gi ham en nasjonal pris eller en symbolsk pris eller en hederspris eller i det minste en times sendetid på TV, noe som ikke skjedde, og som fylte de (nå forente) archimboldianerne med harme, hvoretter de i stedet for å bli triste av fortielsen Archimboldi fortsatt var et offer for, fordoblet innsatsen, herdet av sin frustrasjon og ansporet av den stemoderlige behandling en sivilisert stat etter deres mening ga, ikke bare den beste levende tyske forfatteren, men også den beste levende europeiske forfatteren, noe som førte til et skred av arbeider om Archimboldis verk og til og med om Archimboldis person (som man visste så lite, eller nærmest ingenting, om), hvilket igjen førte til et større antall lesere, de fleste trollbundet, ikke av tyskerens verk, men av den oppsiktsvekkende forfatterens liv eller ikke-liv, en dynamikk som forplantet seg videre fra munn til munn og fikk salgstallene til å øke kraftig i Tyskland (et fenomen som til dels kunne tilskrives Dieter Hellfeld, den siste Schwarz, Borchmeyer og Pohl hadde vervet til sin gruppe), noe som igjen stimulerte til oversettelser og opptrykk av gamle oversettelser, og som ikke akkurat gjorde Archimboldi til noen bestselger, men som likevel i et par uker løftet ham opp til niende plass blant de ti mest solgte fiksjonsverkene i Italia, og i Frankrike til tolvte plass, også her over to uker, blant de tjue mest solgte fiksjonsverkene, og selv om han i Spania aldri figurerte på noen tilsvarende liste, var det et forlag som kjøpte rettighetene til de få romanene hans som fremdeles var på andre spanske forlag, og rettighetene til alle bøkene som ikke var oversatt til spansk, og på denne måten opprettet et slags Archimboldi-bibliotek, som ikke ble noen dårlig forretning.

På de britiske øyer, må det likevel medgis, fortsatte Archimboldi å være en virkelig smal forfatter.

Det var i disse hektiske dager at Pelletier fant en tekst skrevet av schwaberen de hadde hatt gleden av å møte i Amsterdam. I teksten gjentok schwaberen omtrent akkurat det han allerede hadde fortalt dem om Archimboldis besøk i den frisiske landsbyen og den påfølgende middagen med fruen som hadde vært i Buenos Aires. Teksten hadde vært trykket i Reutlingens morgenblad og avvek fra det de allerede kjente til på ett punkt: I denne versjonen refererte schwaberen til en samtale mellom fruen og Archimboldi, kodet i sardonisk humor. Hun begynte, med spørsmål om hvor han kom fra. Archimboldi svarte at han var prøyssisk. Fruen spurte om navnet hans stammet fra den prøyssiske landsadelen. Archimboldi svarte at det var meget mulig. Fruen gjentok så navnet Benno von Archimboldi for seg selv, som om hun bet i en gullmynt for å finne ut om den var ekte. Deretter sa hun at navnet ikke sa henne noe, og nevnte flere andre navn i tilfelle Archimboldi kjente dem. Denne svarte at nei, i Preussen hadde han bare kjent skogene.

– Imidlertid er Deres navn av italiensk opprinnelse, sa fruen.

– Fransk, svarte Archimboldi, – hugenottisk.

Da hun fikk høre dette, måtte fruen le. I gamle dager hadde hun vært en skjønnhet, sa schwaberen. Til og med nå, på den halvmørke kneipen, så hun ut som en skjønnhet, selv om gebisset hennes leet på seg når hun lo, og hun måtte skyve det på plass med den ene hånden. Denne operasjonen var imidlertid ikke fri for en viss ynde når den ble utført av henne. Fruen omgikkes fiskere og bønder med en naturlighet som ikke kunne vekke annet enn aktelse og ømhet. Det var lenge siden hun var blitt enke. Noen ganger var hun ute og red over sanddynene. Andre ganger gikk hun lange turer langs de tilstøtende stiene, i den piskende vinden fra Nordsjøen.

Da Pelletier nevnte schwaberens artikkel for sine tre venner, en morgen før de gikk ut på gatene i Salzburg, mens de ennå satt og spiste frokost på hotellet, var oppfatningene og tolkningene påfallende varierte.

Ifølge Espinoza og Pelletier selv hadde schwaberen sannsynligvis vært fruens elsker på den tiden da Archimboldi kom for å lese. Ifølge Norton hadde schwaberen forskjellige versjoner av hendelsene, avhengig av hva slags sinnstilstand han var i, og hvem tilhørerne var, og det var til og med mulig at han ikke engang selv husket hvilke ord som i virkeligheten hadde falt, og hva som hadde hendt denne minneverdige aftenen. Ifølge Morini var schwaberen på en fryktinngytende måte Archimboldis dobbeltgjenger, hans tvillingbror, den forandringen som tiden og tilfeldighetene litt etter litt skaper i negativet av et fremkalt fotografi, av et fotografi som sakte, men sikkert blir større, kraftigere, får en kvelende vekt, uten av den grunn å miste tilknytningen til sitt negativ, som undergår den motsatte prosessen, men som i bunn og grunn ligner det fremkalte bildet: Begge hadde vært ungdommer under Hitlers terror og barbari, begge var veteraner fra andre verdenskrig, begge forfattere, begge innbyggere i et land som hadde gått konkurs, to stakkars jævler som driver omkring i det øyeblikket de møtes og (på sin egen fryktinngytende måte) kjenner seg igjen i hverandre, Archimboldi som en lutfattig forfatter, schwaberen som «kulturleder» i en landsby der kultur utvilsomt var det minst viktige av alt.

Var det til og med mulig å se for seg at denne stakkarslige og (hvorfor ikke) sjofle schwaberen i virkeligheten var Archimboldi? Dette spørsmålet var det ikke Morini som formulerte, men Norton. Svaret var nei, ettersom schwaberen for det første var lav og spedlemmet, noe som overhodet ikke stemte overens med beskrivelsen man hadde av Archimboldi. Da virket Pelletier og Espinozas forklaring langt mer sannsynlig: schwaberen som føydalkvinnens elsker, selv om hun kunne ha vært hans bestemor. Schwaberen som hver kveld gikk hjem til fruen som hadde reist til Buenos Aires, og fylte magen med spekemat og kjeks og te. Schwaberen som masserte ryggen til den forhenværende kavalerikapteinens enke, mens regnet virvlet bak vinduet, et trist og frisisk regn som vekket lengsel etter å gråte, og om det ikke fikk schwaberen til å gråte, så fikk det ham i alle fall til å blekne, og trakk ham mot det nærmeste vinduet hvor han ble stående og stirre på det som befant seg hinsides gardinet av forrykt regn, til fruen ropte på ham, utålmodig, og schwaberen vendte vinduet ryggen, uten å vite hvorfor han hadde gått dit bort, uten å vite hva dét var som han håpet å finne, og som først i dette øyeblikket åpenbarte seg, nå da det ikke lenger sto noen i vinduet, bare en blinkende oljelampe med glass i mange farger.

Så stort sett ble dagene i Salzburg hyggelige, og selv om Archimboldi ikke fikk Nobelprisen det året, fortsatte våre fire venners liv å gli eller flyte langsmed de europeiske universiteters tyskinstitutters fredsommelige elv, ikke uten at det ble registrert en og annen overraskelse som i siste omgang bidro med en klype salt, litt sennep, en liten skvett eddik i deres tilsynelatende velorganiserte eller, sett fra utsiden, velfungerende liv, selv om hver av dem, som alle andre, bar på sitt kors, et merkelig kors, spøkelsesaktig og selvlysende i tilfellet Norton, som ved mer enn én anledning, og av og til på grensen til det smakløse, fremstilte sin forhenværende ektemann som en latent trussel ved å tilskrive ham laster og mangler som virket betegnende for et monster, et uhyre voldelig monster som riktignok aldri dukket opp, tomme ord og ingen hendelser, selv om Norton med sin diskurs bidro til å legemliggjøre denne skabelonen som verken Espinoza eller Pelletier noensinne hadde sett, som om eksen til Norton bare eksisterte i drømmer, inntil franskmannen, som var mer skarpsynt enn spanjolen, forsto at dette tankeløse skvalderet, denne uendelige fortegnelsen over krenkelser, mer enn noe annet var et resultat av den lengselen etter straff som Norton underkastet seg, muligens fordi hun skammet seg over å ha forelsket seg i og giftet seg med en slik idiot. Pelletier tok selvfølgelig feil.

I disse dager hadde Pelletier og Espinoza, som begge bekymret seg for sin felles kjærestes ve og vel, to lange telefonsamtaler.

Første gang var det franskmannen som ringte, og samtalen varte i en time og et kvarter. Andre gang ringte Espinoza, tre dager senere, og denne samtalen varte i to timer og et kvarter. Da de hadde snakket i halvannen time, sa Pelletier at Espinoza måtte legge på, at det kom til å bli for dyrt, og at han selv skulle ringe opp igjen med én gang, noe spanjolen motsatte seg kategorisk.

Den første samtalen, telefonen fra Pelletier, fikk en vanskelig begynnelse, selv om Espinoza hadde gått og ventet på denne henvendelsen, som om de begge slet med å få sagt det de før eller senere måtte si til hverandre. De første tjue minuttene bar tonen preg av tragedie, ordet skjebne ble nevnt ti ganger og ordet vennskap tjuefire. Navnet Liz Norton ble uttalt femti ganger, ni av gangene til ingen nytte. Ordet Paris dukket opp syv ganger. Madrid, åtte. Ordet kjærlighet uttalte de to ganger, én hver. Ordet forferdelig ble brukt seks ganger, og ordet lykke én (av Espinoza). Ordet beslutning kom opp tolv ganger. Ordet solipsisme, syv. Ordet eufemisme, ti. Ordet kategori, i entall og flertall, ni ganger. Ordet strukturalisme, én gang (Pelletier). Begrepet nordamerikansk litteratur, tre. Ordene middag og spise middag sammen og frokost og sandwich, nitten ganger. Ordene øyne og hender og hår, fjorten. Deretter ble samtalen mer flytende. Pelletier fortalte Espinoza en vits på tysk, og denne lo. Espinoza fortalte Pelletier en vits på tysk, og også denne lo. Faktisk lo begge, innkapslet i bølgene eller hva det nå var som forente stemmene og ørene deres tvers gjennom de mørke åkrene og vinden og snøfallet i Pyreneene og forlatte elver og landeveier, og de uendelige forstedene som omga både Paris og Madrid.

Den andre samtalen, langt mer avslappet enn den første, var en samtale mellom to venner som forsøker å kaste lys over ethvert dunkelt punkt de måtte ha oversett, uten av den grunn å gjøre det til en samtale av teknisk eller logistisk karakter, tvert imot, i denne samtalen kom temaer opp som bare vagt hadde berøring med Norton, temaer som slett ikke hadde noe å gjøre med sentimentalitetens oppturer og nedturer, temaer som det var lettere å komme inn på, og som man kunne forlate uten den minste vanskelighet, for så å vende tilbake til hovedtemaet, Liz Norton, som så snart den andre samtaletråden led mot slutten, åpenbarte seg for dem begge, ikke som en straffende guddom som hadde spolert vennskapet deres, eller en sørgekledd kvinne med blod på vingene, ikke som Hekate, som begynte med å passe barn som en au pair og endte med å lære heksekunst og forvandle seg til et dyr, men som engelen som hadde styrket deres vennskap, fått dem til å oppdage noe de hadde ant, og som de hadde tatt for gitt, men som de ikke hadde kunnet være helt sikre på, nemlig at de var siviliserte mennesker, at de var mennesker som maktet å nære edle følelser, at de ikke var to råtasser fordervet av rutinen og det iherdige, stillesittende arbeidet sitt, tvert imot, Pelletier og Espinoza fant denne natten at de var sjenerøse, ja så sjenerøse fant de seg selv og hverandre å være, at dersom de hadde vært sammen, ville de ha gått ut og feiret det, blendet av glansen denne dyden avga, en glans som riktignok ikke varte lenge (for enhver dyd lever i en mørk hule omgitt av andre beboere, deriblant noen riktig farlige), men som de i mangel av fest og jubel rundet av med et underforstått løfte om evig vennskap, og som de etter at de hadde lagt på sine respektive telefonrør beseglet, hver i sin leilighet smekkfull av bøker, med en whisky, som de nøt i lange drag mens de betraktet natten bak vinduene sine, kanskje søkende, skjønt uten å vite det, etter dette som schwaberen hadde speidet etter bak enkens vindu, og ikke funnet.

Morini var, slik det nødvendigvis måtte være, den siste som ble underrettet, selv om Morini ikke alltid var den som fikk kjærlighetsmatematikken til å gå opp.

Innen Norton hadde ligget med Pelletier første gang, hadde Morini allerede skimtet muligheten for at det kunne skje. Ikke så mye på grunn av hvordan Pelletier forholdt seg til Norton, som på grunn av Nortons likegyldighet, en vag likegyldighet som Baudelaire ville ha kalt spleen, og Nerval ville ha kalt melankoli, og som utstyrte den engelske kvinnen med et utmerket utgangspunkt for å innlede et intimt forhold til den det skulle være.

Det med Espinoza hadde han selvsagt ikke sett for seg. Da Norton ringte og fortalte at hun hadde noe på gang med dem, ble Morini overrasket (selv om det ikke ville ha overrasket ham om Norton hadde fortalt at hun hadde noe på gang med Pelletier og samtidig med en kollega ved Universitetet i London, eller til og med en student), men han skjulte det godt. Deretter forsøkte han å tenke på andre ting, men fikk det ikke til.

Han spurte Norton om hun var lykkelig. Norton sa ja. Han fortalte henne at han hadde fått en e-post fra Borchmeyer med ferske nyheter. Norton virket ikke altfor interessert. Han spurte om hun hadde hørt noe fra mannen sin.

– Eksmannen, sa Norton.

Nei, hun hadde ikke hørt noe, selv om en gammel venninne hadde ringt henne for å fortelle at eksen hadde flyttet sammen med en annen gammel venninne. Han spurte om det var en nær venninne. Norton skjønte ikke spørsmålet.

– Om hvem var en nær venninne?

– Hun som bor med eksen din nå, sa Morini.

– Hun bor ikke med ham, hun forsørger ham, det er ikke helt det samme.

– Ah, sa Morini og forsøkte å finne et annet tema, men han kom ikke på noe.

Kanskje hvis jeg fortalte henne om sykdommen min, tenkte han skadefro. Men det ville jeg aldri gjøre.

Morini var den første av de fire som, på denne tiden, leste om drapene i Sonora, i en artikkel som ble trykket i Il Manifesto, som en italiensk journalist hadde skrevet etter å ha reist til Mexico for å lage reportasjer om zapatist-geriljaen. Han syntes nyheten var rystende. I Italia fantes det også seriemordere, men det var sjelden det ble mer enn ti ofre. I Sonora var tallet langt over hundre.

Deretter tenkte han på journalisten fra Il Manifesto, og syntes det var rart at hun, etter å ha reist til Chiapas, helt sør i landet, hadde endt med å skrive om hendelser i Sonora, som, hvis geografikunnskapene hans ikke sviktet, befant seg helt oppe i nord, i nordøst, på grensen til USA. Han så henne for seg om bord i en buss, på vei gjennom den lange strekningen fra Mexico by til ørkenlandskapet i nord. Han så for seg at hun var sliten etter å ha tilbrakt en uke i Chiapas’ skoger. Han så for seg at hun snakket med Subcomandante Marcos. Han så henne for seg i Mexicos hovedstad. Der måtte noen ha fortalt henne om hva som foregikk i Sonora. Og i stedet for å sette seg på første fly til Italia, bestemte hun seg for å kjøpe en bussbillett og ta den lange turen til Sonora. Et øyeblikk kjente Morini en ustyrlig lengsel etter å slå følge med journalisten på reisen.

Jeg ville ha blitt dødelig forelsket i henne, tenkte han. En time senere hadde han glemt hele saken.

Like etterpå fikk han en e-post fra Norton. Han syntes det var merkelig at Norton skrev til ham i stedet for å ringe. Så snart han hadde lest brevet, forsto han imidlertid at Norton hadde behov for å gi følelsene sine en presis form, og at hun av den grunn hadde valgt å skrive til ham. I brevet ba hun om unnskyldning for hva hun kalte sin egoisme, en egoisme som materialiserte seg i selvbetraktning av egen ulykke, reell eller imaginær. Deretter sa hun at hun – omsider! – hadde kommet til enighet med eksmannen sin i den så langt uløste tvisten dem imellom. De mørke skyene hadde forsvunnet fra livet hennes. Nå lengtet hun etter å være lykkelig og synge (sic). Hun sa også at hun sannsynligvis, inntil for en uke siden, fremdeles hadde elsket ham, og at hun nå kunne konstatere at denne delen av hennes historie definitivt lå begravd i fortiden. Med fornyet entusiasme kan jeg igjen konsentrere meg om mitt arbeid og om de små, hverdagslige tingene som gir oss mennesker glede, konstaterte Norton. Hun sa også: Jeg vil at du, min tålmodige Piero, skal være den første som får vite det.

Morini leste hele brevet om igjen tre ganger. Mismodig tenkte han at Norton tok feil når hun hevdet at hennes kjærlighet og hennes eks-mann og alt det hun hadde opplevd med ham, lå begravd i fortiden. Ingenting blir begravd i fortiden.

Pelletier og Espinoza, derimot, mottok ingen betroelser av denne sorten. Pelletier merket riktignok noe, som Espinoza ikke merket. Avstikkerne London–Paris ble hyppigere enn avstikkerne Paris–London. Og halvparten av gangene dukket Norton opp med en gave, en essaysamling, en kunstbok, kataloger fra utstillinger han aldri kom til å gå på, til og med en skjorte eller et lite skjerf, noe som aldri hadde hendt tidligere.

Ellers fortsatte alt som før. De knullet, de gikk ut og spiste, de diskuterte siste nytt om Archimboldi, de snakket aldri om sin fremtid som par, hver gang Espinoza dukket opp i samtalen (og det var ikke uvanlig at han ikke dukket opp), var begge strengt upartiske, diskré og fremfor alt vennlige i tonen. Noen netter sovnet de til og med i hverandres armer uten å ha elsket, noe Pelletier var sikker på at hun ikke gjorde med Espinoza. Han tok feil, for forholdet mellom Norton og spanjolen var en tro kopi at det hun førte med franskmannen.

Middagene var forskjellige, bedre i Paris, scenen og dekorasjonene var forskjellige, mer moderne i Paris, språkene var forskjellige, ettersom hun med Espinoza stort sett snakket tysk, og med Pelletier stort sett engelsk, men i store trekk var det flere likheter enn forskjeller. Selvfølgelig hadde det også vært netter uten sex med Espinoza.

Dersom Norton var blitt spurt av sin beste venninne (som hun ikke hadde) om hvem av de to mennene hun hadde det best med i sengen, ville hun ikke ha visst hva hun skulle svare.

Noen ganger tenkte hun at Pelletier var en mer kvalifisert elsker. Andre ganger tenkte hun at Espinoza var det. Sett utenfra, la oss si fra et strengt akademisk ståsted, kunne man si at Pelletier hadde mer bibliografi enn Espinoza, som på dette feltet pleide å stole mer på sitt instinkt enn på sitt intellekt, og at han hadde den ulempen at han var spansk, det vil si at han tilhørte en kultur som ofte blandet sammen erotikk med skatologi og pornografi med koprofagi, en forveksling som kunne påvises (gjennom hullene) i det mentale biblioteket til Espinoza, som først hadde lest Marki de Sade for å finkjemme (og gjendrive) en artikkel av Pohl der denne så sammenhenger mellom Justine og Filosofi på kammerset, og en Archimboldi-roman fra 50-tallet.

Pelletier, derimot, hadde lest den guddommelige marki som syttenåring, atten år gammel hadde han hatt en ménage à trois med to venninner fra universitetet, og hans tidlige interesse for erotiske tegneserier hadde med årene gjort ham til en voksen og tilforlatelig og avmålt samler av lettferdige litterære verk fra det 17. og 18. århundre. For å si det mer billedlig: Mnemosyne, fjellgudinne og mor til de ni muser, sto franskmannen nærmere enn spanjolen. For å si det rett ut: Pelletier var i stand til å knulle i seks timer (og uten å komme) takket være sin bibliografi, mens Espinoza kunne gjøre det (men han kom to ganger, noen ganger tre, og det tok nesten livet av ham) takket være sin glød, takket være sin styrke.

Og siden vi har vært inne på grekerne, er det vel på sin plass å si at Espinoza og Pelletier trodde de var (og på sin perverse måte var) kopier av Odyssevs, og at begge betraktet Morini som om italieneren var Evrylokos, den trofaste vennen som i Odysseen figurerer som helten i to forskjelligartede fortellinger. Den første handler om hvordan Evrylokos lyktes i å unngå å bli forvandlet til en gris. Det vil si den handler om hans selvrådige og individualistiske beskaffenhet, hans metodiske tvil, hans gamle sjømannslist. Den andre, derimot, beskriver et profant og gudsbespottelig eventyr, det med kuene til Zevs – eller en annen mektig gud – som gresset bedagelig på den solrike øya Trinakia. Noe som vekket Evrylokos’ voldsomme appetitt, slik at han med kløktige ord fristet sine venner til å drepe kuene så de alle kunne dele et festmåltid. Noe som igjen gjorde Zevs eller hvilken gud det nå var, umåtelig sint, og førte til at han forbannet Evrylokos fordi han hadde spilt opplyst eller ateist eller prometeisk. Det som virkelig krenket Zevs, var nemlig Evrylokos’ innstilling, hans sult-dialektikk, snarere enn den kjensgjerning at han hadde spist kuene hans, og på grunn av denne handlingen, det vil si, på grunn av dette festmåltidet, forliste skipet Evrylokos reiste i, og alle sjømennene døde, og dette var hva Pelletier og Espinoza trodde ville ramme Morini, en tro som ikke manifesterte seg som en bevisst forestilling, det er klart, men snarere som en usammenhengende visshet eller intuisjon, i form av en svart, mikroskopisk tanke, eller et mikroskopisk symbol, som pulserte i en svart, mikroskopisk del av de to vennenes sjel.

Mot slutten av 1996 hadde Morini et mareritt. Han drømte at Norton dykket ned i et svømmebasseng mens Pelletier, Espinoza og han spilte et parti kort rundt et steinbord. Espinoza og Pelletier satt med ryggen til bassenget, som til å begynne med virket som om det var et hotellsvømmebasseng av det vanlige slaget. Mens de spilte, betraktet Morini de andre bordene, parasollene, solsengene stilt opp på linje ved siden av parasollene. Lenger borte lå det en park med mørkegrønne hekker, glinsende som om det akkurat hadde regnet. Litt etter litt trakk folk seg bort derfra, og forsvant inn gjennom de siste dørene som forbandt den åpne plattingen med baren og med værelsene eller de suitene i bygningen, suiter Morini forestilte seg som bestående av et dobbeltrom med åpen kjøkkenløsning og et bad. Etter en stund var det ikke lenger noen igjen der ute, selv vrimmelen av kjedelige kelnere som han hadde sett tidligere, var forsvunnet. Pelletier og Espinoza satt fortsatt fordypet i spillet. Ved siden av Pelletier så han en haug med casino-sjablonger og mynter fra diverse land, så han tenkte at det måtte være han som ledet. Likevel så ikke Espinoza ut som om han vurderte å gi seg. I dette øyeblikk så Morini på kortene sine og forsto at det ikke var noe han kunne gjøre. Han kastet kortene og ba om å få fire nye, som han lot ligge på steinbordet med fremsiden ned, uten å se på dem, hvorpå han, ikke uten vanskeligheter, fikk satt rullestolen i bevegelse. Pelletier og Espinoza spurte ikke engang hvor han skulle. Han kjørte rullestolen sin bort til kanten av svømmebassenget. Først da oppdaget han hvor enormt det var. I bredden måtte det være minst tre hundre meter, og i lengden var det, beregnet Morini, mer enn tre kilometer. Vannet var mørkt, og noen steder kunne han se oljeaktige flekker, av den typen man ser ved havna. Norton så han ikke snurten av. Morini utstøtte et rop.

– Liz.

I andre enden av bassenget syntes han at han kunne se en skygge, og han begynte å rulle i den retningen. Veien var lang. Den ene gangen han så seg tilbake, kunne han ikke lenger se Pelletier og Espinoza. Deres del av plattingen var blitt innhyllet i tåke. Han rullet videre. Bassengvannet lot til å stige oppover langs kantene, som om det et eller annet sted trakk opp til uvær eller noe verre, selv om alt var stille og rolig der hvor Morini rullet, og ingenting fikk det til å kjennes som om en storm var på vei. Straks etter senket tåken seg rundt Morini. Til å begynne med forsøkte han å fortsette, men så forsto han at han kunne risikere å falle ned i bassenget med rullestolen, og valgte å ikke ta noen sjanser. Da øynene hans hadde vent seg til tåken, så han en klippe, mørk og glinsende, som steg opp av bassenget. Han syntes ikke det var noe rart. Han rullet bort til kanten og ropte Liz’ navn en gang til, denne gangen full av engstelse for at han aldri skulle få se henne igjen. Da oppdaget han at bassenget var blitt tomt, og at dybden var svimlende, som om det ved hans føtter åpnet seg en avgrunn av sorte fliser, mugne av væte. I bunnen skimtet han en kvinneskikkelse (selv om det var umulig å være sikker på akkurat hva det var) som beveget seg mot foten av klippen. Morini skulle akkurat til å rope en gang til, og vinke, da han kjente et nærvær bak ryggen sin. Øyeblikkelig forsto han to ting: At det dreide seg om et ondartet vesen, og at det ondartede vesenet ønsket at Morini skulle snu seg og se det inn i ansiktet. Forsiktig rygget han, og fortsatte å rulle langs kanten av svømmebassenget mens han forsøkte å ikke se på den som fulgte ham, og speide etter en stige som kanskje kunne føre ham til bunnen. Men selvfølgelig kom stigen, som etter hva logikken fortalte ham, måtte befinne seg ved ett av bassengets hjørner, aldri til syne, og etter å ha rullet noen meter, stanset Morini og snudde seg, vendte ansiktet mot den ukjente mens han holdt redselen inne, en redsel som ga næring til den progressive vissheten om hvem denne personen var, som fulgte etter ham og utsondret denne eimen av ondskap som Morini knapt kunne holde ut. Midt i tåken kom så ansiktet til Liz Norton til syne. En yngre Norton, kanskje tjue år gammel eller enda yngre, som så på ham med en myndighet og et alvor som tvang Morini til å vende blikket bort. Hvem var det som streifet omkring i bunnen av svømmebassenget? Morini kunne fremdeles se vedkommende, en ørliten flekk som gjorde seg klar til å klatre opp på klippen som nå var blitt til et fjell, og dette synet, langt der borte, druknet øynene hans i tårer og fylte ham med en dyp og urokkelig sørgmodighet, som om han så sin første kjærlighet kjempe mot en labyrint. Eller som om han så seg selv, den gang han ennå kunne bruke bena, fortapt i et ugjenkallelig håpløst forsøk på å klatre opp en fjellvegg. Og så, han kunne ikke la være, og godt var det at han ikke kunne la være, tenkte han at dette lignet på et maleri av Gustave Moreau eller av Odilon Redon. Da så han nok en gang på Norton, og hun sa til ham:

– Det er ingen vei tilbake.

Denne setningen hørte han ikke med ørene, den gikk rett inn i hjernen. Norton har fått telepatiske evner, tenkte Morini. Hun er ikke ond, hun er god. Det var ikke noe ondartet jeg fornemmet, men telepati, tenkte han for å stake ut en ny retning for en drøm han i sitt stille sinn visste var urokkelig og fatal. Så gjentok den engelske kvinnen, på tysk, det er ingen vei tilbake. Hvorpå hun paradoksalt nok vendte ham ryggen og gikk bort fra svømmebassenget, og forsvant inn i en skog man vagt kunne ane konturene av i tåken, en skog som avga et rødt skinn, og inn i dette røde skinnet forsvant Norton.

En uke senere, etter å ha tolket drømmen på minst fire forskjellige måter, reiste Morini til London. Beslutningen om å legge ut på denne reisen avvek fullstendig fra hans sedvanlige rutine, som besto i utelukkende å reise på konferanser og møter hvor fly og hotell ble dekket av arrangørene. Nå, derimot, fantes det ikke noe som helst profesjonelt motiv, og både hotell og transport måtte bekostes av egen lomme. Reisen kunne heller ikke sies å være svar på noe nødrop fra Liz Norton. Fire dager tidligere hadde han ganske enkelt snakket med henne og sagt at han hadde til hensikt å reise til London, en by han ikke hadde besøkt på lenge.

Norton virket henrykt over innfallet og tilbød ham å overnatte hos henne, men Morini løy og sa at han hadde reservert et hotellrom. Norton ventet på ham på Gatwick da han kom. Den dagen spiste de frokost sammen på en restaurant i nærheten av hotellet til Morini, og om kvelden spiste de middag hjemme hos Norton. Under middagen, som Morini hadde forberedt kjedelige, men høflige samtaleemner til, snakket de om Archimboldi, om hans voksende prestisje, og de utallige lakunene det gjensto å fylle, og deretter – da de kom til desserten og samtalen tok en mer personlig vending, mer disponert for erindringer, og som varte til tre om natten, da de ringte en taxi og Norton hjalp Morini ned i den gamle heisen til leiligheten hennes, og deretter ned en trapp med seks trinn – ble alt, etter hva italieneren senere konstaterte, mye hyggeligere enn forventet.

Mellom frokosten og middagen var Morini alene, først uten å våge å forlate værelset sitt, men senere bestemte han seg, drevet av kjedsomhet, for å ta en tur som omsider førte ham helt til Hyde Park, hvor han drev omkring uten mål og mening, hensunket i egne tanker, uten å ense eller se noen. Enkelte folk tittet nysgjerrig på ham, for de hadde aldri sett en funksjonshemmet bevege seg så målrettet og i så høy fart. Da han endelig stoppet, befant han seg foran en – såkalt – italiensk hage, som han ikke syntes virket det minste italiensk, skjønt hvem vet, tenkte han, noen ganger lever man i fullkommen uvitenhet om det man har foran nesen på seg.

Opp av en av jakkelommene fisket han en bok som han ga seg til å lese mens han gjenvant kreftene. Etter en liten stund hørte han at noen hilste, og deretter lyden en omfangsrik kropp lager når den deiser ned på en trebenk. Han gjengjeldte hilsenen. Den fremmede hadde halmblondt hår, gråstenkt og uvasket, og han måtte veie minst hundre og ti kilo. De ble sittende og se på hverandre en stund, og den fremmede spurte om han var utlending. Morini sa at han var italiener. Den fremmede ville vite om han bodde i London, og deretter hva som var tittelen på boken han leste. Morini svarte at han ikke bodde i London, og at boken het Il libro di cucina di Juana Inés de la Cruz av Angelo Morino, og at den selvfølgelig var skrevet på italiensk, selv om den handlet om en meksikansk nonne. Om livet og noen av matoppskriftene til denne nonnen.

– Så den meksikanske nonna var glad i å lage mat? spurte den fremmede.

– I en viss forstand, ja, selv om hun også skrev dikt, svarte Morini.

– Jeg stoler ikke på nonner, sa den fremmede.

– Denne var i hvert fall en stor poet, sa Morini.

– Jeg stoler ikke på folk som spiser mat fra oppskriftsbøker, sa den fremmede som om han ikke hadde hørt ham.

– Og hvem stoler du på? spurte Morini.

– På folk som spiser når de er sultne, skulle jeg tro, sa den fremmede.

Deretter gikk han over til å forklare at han for lenge siden hadde arbeidet på en fabrikk som produserte kopper, bare kopper, vanlige kopper og kopper som det sto skrevet et slagord eller et motto eller en vits på, for eksempel: Ha ha ha, det er tid for coffee-breaken min, eller Pappa elsker mamma, eller Den siste i dag, eller i hele livet, kopper med gørrkjedelige påskrifter, og en dag, sikkert på grunn av etterspørselen, endret de mottoene radikalt, og dessuten begynte de å sette tegninger ved siden av mottoene, tegninger uten farge, til å begynne med, men så, siden forandringen ble en voldsom suksess, ble det fargebilder, humoristiske tegninger, men også erotiske tegninger.

– Jeg gikk til og med opp i lønn, sa den fremmede. – Finnes det slike kopper i Italia? sa han etterpå.

– Ja, sa Morini, – noen med påskrift på engelsk, andre med påskrift på italiensk.

– Vel, alt gikk så det suste, sa den fremmede. – Vi arbeidere arbeidet med større arbeidslyst. De overordnede arbeidet også med større arbeidslyst, og sjefen så lykkelig ut. Men da vi hadde drevet og produsert disse koppene i et par måneder, forsto jeg at min egen glede var kunstig. Jeg var glad fordi jeg så at de andre var glade, og fordi jeg visste at jeg måtte være glad, men egentlig var jeg ikke glad. Tvert imot: Jeg var mer ulykkelig enn før jeg gikk opp i lønn. Jeg tenkte at jeg var inne i en vanskelig periode, og forsøkte ikke å tenke på det, men etter tre måneder kunne jeg ikke lenger late som ingenting. Jeg ble sur og lei, jeg var mer aggressiv enn før, jeg ble sinna for hva som helst, jeg begynte å drikke. Så jeg konfronterte problemet mitt, og til slutt innså jeg at jeg ikke likte å produsere akkurat denne typen kopper. Det var en forferdelig tid, skal jeg si deg, jeg lå våken hver natt. Jeg tenkte at jeg holdt på å bli gal, og at jeg ikke ante hva jeg holdt på med, eller hva jeg tenkte på. Noen av de tankene jeg hadde da, gjør meg fortsatt redd i dag. En dag gikk jeg rett bort til en av sjefene. Jeg sa at jeg var lei av å produsere de der idiotiske koppene. Fyren var et godt menneske, han het Andy, og han forsøkte alltid å ha en skikkelig dialog med de ansatte. Han spurte om jeg foretrakk å lage de koppene vi produserte før. Ja, akkurat, sa jeg. Mener du virkelig det, Dick? Ja, det gjør jeg virkelig, svarte jeg. Blir det mer arbeid på deg med de nye koppene? Slett ikke, sa jeg, arbeidet er akkurat som før, men før ble jeg ikke like støtt av de forbanna koppene som jeg blir nå. Hva mener du? sa Andy. At før ble jeg ikke støtt av de helvetes koppene, men nå sliter de meg i stykker innvendig. Men hva faen er det som gjør dem så annerledes, bortsett fra at de er mer moderne nå? sa Andy. Nettopp dette, svarte jeg, før var ikke koppene så moderne, og selv om de ville at jeg skulle bli støtt av dem, fikk de det ikke til, jeg kjente ikke nålestikkene deres, mens nå derimot skulle man tro de forbanna koppene var samuraier væpna med sånne samuraisverd fra helvete, og jeg holder på å bli gal av dem. Kort sagt, det ble en lang samtale, sa den fremmede. – Sjefen min lyttet til meg, men han forsto ikke et ord. Neste dag ba jeg om en lønnsavregning og forlot firmaet. Siden har jeg ikke arbeidet. Hva synes du om det?

Morini tenkte seg om før han svarte.

Til slutt sa han:

– Jeg vet ikke.

– Det er det nesten alle sier: at de ikke vet hva de synes, sa den fremmede.

– Hva gjør du nå? spurte Morini.

– Ingenting, jeg arbeider ikke mer, jeg er en av Londons tiggere, sa den fremmede.

Skulle tro han prøvde å vise meg en turistattraksjon, tenkte Morini, men han voktet seg for å si det høyt.

– Og hva tenker du om den boka? spurte den fremmede.

– Om hvilken bok? sa Morini.

Den fremmede pekte med en av de tykke fingrene sine på eksemplaret fra forlaget Sellerio i Palermo, som Morini holdt nennsomt i én hånd.

– Å, jeg synes den er svært god, sa han.

– Les noen oppskrifter for meg, sa den fremmede med en tone som Morini syntes var truende.

– Jeg vet ikke om jeg har tid, sa han, – jeg må rekke en avtale med en venninne.

– Hva heter venninnen din? sa den fremmede med samme tone.

– Liz Norton, sa Morini.

– Liz, fint navn, sa den fremmede. – Og hva heter du da, hvis det ikke er for frekt å spørre?

– Piero Morini, sa Morini.

– Så rart, sa den fremmede, – du heter nesten det samme som forfatteren av boka.

– Nei, sa Morini, – jeg heter Piero Morini, og han heter Angelo Morino.

– Om du ikke har noe imot det, sa den fremmede, – så les i det minste navnet på noen av oppskriftene. Jeg skal lukke øynene og se dem for meg.

– Greit, sa Morini.

Den fremmede lukket øynene, og Morini begynte å resitere langsomt, og med en skuespillers intonasjon, noen av oppskriftene som tilskrives Sor Juana Inés de la Cruz:

Sgonfiotti al formaggio

Sgonfiotti alla ricotta

Sgonfiotti di vento

Crespelle

Dolce di tuorli di uovo

Uova regali

Dolce alla panna

Dolce alle noci

Dolce di testoline di moro

Dolce alle barbabietole

Dolce di burro e zucchero

Dolce alla crema

Dolce di mamey

Da han kom til Dolce di mamey, mente han at den fremmede hadde sovnet, og begynte å ta seg ut av den italienske hagen.

Den neste dagen ble ikke ulik den første. Denne gangen kom Norton og møtte ham på hotellet, og mens Morini betalte regningen, la hun italienerens eneste koffert i bagasjerommet i bilen sin. Vel ute på gaten fulgte de den samme ruten som dagen før hadde ført dem til Hyde Park.

Morini la merke til det og betraktet i stillhet gatene, og så, da den kom til syne, parken, som fremsto for ham som en film fra jungelen, med dårlige farger, virkelig trist, opprivende, til bilen svingte og kjørte inn i andre gater.

De spiste i en bydel som Norton hadde oppdaget, en bydel ved elven, hvor det tidligere hadde ligget et par fabrikker og båtverksteder, og hvor de gamle boligene var blitt bygget om til kles- og matbutikker og tidsriktige restauranter. Morini regnet ut at en liten forretning arealmessig tilsvarte fire arbeiderboliger. Restauranten, tolv eller seksten. Stemmen til Liz Norton evaluerte bydelen og den menneskelige innsatsen som hadde brakt den flott igjen.

Morini tenkte at uttrykket «bringe flott» ikke var helt riktig, på tross av de maritime konnotasjonene. Tvert imot, mens de spiste dessert, fikk han nok en gang lyst til å gråte, eller enda bedre, til å besvime, til å la bevisstheten fare, falle mykt av stolen med blikket festet til Nortons ansikt, for aldri å vende tilbake til seg selv. Men nå fortalte Norton en historie om en kunstmaler, den første som hadde flyttet til bydelen.

Det var en ung fyr, om lag trettitre år gammel, som var velkjent i miljøet, men ikke hva man pleier å kalle berømt. Egentlig flyttet han hit fordi det var billigere å leie atelier her enn andre steder. På denne tiden var ikke bydelen like livlig som nå. Ennå bodde det gamle arbeidere her som fikk penger fra folketrygden, men det var ingen ungdommer eller barn igjen. Kvinnene glimret med sitt fravær: Enten var de døde, eller de tilbrakte dagene i hjemmet og gikk nesten aldri ut. Det fantes bare én pub, og den var like falleferdig som resten av bydelen. Det dreide seg altså om et ensomt og forfallent sted. Men dette skal visst ha pirret fantasien og arbeidslysten til kunstneren. Selv var han også en mer eller mindre ensom fyr. Eller en som likte å være alene.

Så bydelen avskrekket ham ikke, tvert imot forelsket han seg i den. Han likte å gå hjem om kvelden, vandre gjennom gate etter gate uten å møte noen. Han likte fargen på gatelyktene og lyset som fløt utover fasadene. Skyggene som flyttet seg i takt med ham. De aske- og sotfargede morgenene. De fåmælte menneskene som kom sammen på puben, hvor han ble stamgjest. Smerten, eller minnet om smerten, som i denne byen ble fullstendig sugd opp av noe uten navn, og som etter denne prosessen ble til et vakuum. Vissheten om at denne likningen var umulig: Smerte som til slutt blir vakuum. Vissheten om at denne likningen kunne brukes på alt eller nesten alt.

Saken er at han gikk inn for arbeidet sitt med større lyst enn noensinne. Et år senere hadde han en utstilling som ble en voldsom suksess på galleriet Emma Waterson, et alternativt galleri i Wapping. Han beredte grunnen for det som senere skulle bli kjent som nydekadentismen eller den engelske animalismen. Bildene som ble vist på denne for den kommende skolen avgjørende utstillingen var store, tre ganger to meter, og viste, i blandede gråtoner, restene av den havarerte bydelen. Som om det mellom kunstner og bydel hadde dannet seg en fullkommen symbiose. Det vil si at det noen ganger virket som om kunstneren malte bydelen, og andre ganger som om bydelen malte kunstneren med sine uhyggelige, vanvittige strøk. Maleriene var ikke dårlige. Likevel ville utstillingen neppe ha fått den suksessen og de ringvirkningene den fikk, om det ikke hadde vært for stjernen blant maleriene, et lite format, sammenlignet med de andre bildene, mesterverket som i mange år drev så mange britiske kunstnere inn på ny-dekadentismens sti. Maleriet, på to ganger én meter, var, hvis man virkelig så etter (selv om ingen kunne være helt sikre på hva de virkelig så), en ellipse basert på flere selvportrett, noen ganger en spiral av selvportretter (avhengig av stedet man betraktet det fra), og i midten av det hele hang kunstnerens mumifiserte høyre hånd.

Hendelsene hadde forløpt slik. En morgen, etter at han i to dager febrilsk hadde viet seg til selvportrettene, hadde kunstneren kappet av seg hånden han malte med. Straks etter hadde han bundet et turniké rundt armen, og tatt med seg hånden til en utstopper som han kjente, og som var informert om arbeidet som ventet ham. Deretter hadde han funnet veien til sykehuset, hvor blødningen ble stanset og armen sydd igjen. På et eller annet tidspunkt var det noen som spurte hvordan ulykken hadde funnet sted. Han svarte at han uten å ville det, mens han arbeidet, hadde kappet av seg hånden med en machete. Legene spurte ham hvor den avhogde hånden var, for det fantes alltids en mulighet for at den kunne opereres på plass igjen. Han sa at han, i ren smerte og raseri, hadde kastet den ut i elva på vei til sykehuset.

Selv om prisene var uhørt høye, ble hele utstillingen utsolgt. Mesterverket var det etter sigende en araber ansatt i børsen som stakk av med, sammen med fire av de store formatene. Ikke lenge etter ble kunstneren gal, og hans kone, for innen den tid hadde han rukket å gifte seg, hadde ikke noe annet valg enn å få ham internert på en institusjon i utkanten av Lausanne eller Montreux.

Der er han fremdeles.

Andre kunstnere begynte derimot å slå seg ned i bydelen. Ikke bare fordi den var billig, men også fordi de ble tiltrukket av legenden om ham som hadde malt det mest radikale selvportrettet de siste årene. Så dukket klesforretningene opp, og teaterverkstedene, de alternative restaurantene, inntil det ble en av de mest overprisede og trendy bydelene i London.

– Hva synes du om historien?

– Jeg vet ikke hva jeg skal synes, sa Morini.

Trangen til å gråte, eller om ikke det lot seg gjøre, besvime, vedvarte, men han sto imot.

Da det ble tetid, dro de hjem til Norton. Først da begynte hun å snakke om Espinoza og Pelletier, men liksom tilfeldig, som om hennes eventyr med franskmannen og med spanjolen var så kjent fra før at den verken var interessant eller egnet for Morini (hvis nerver ikke gikk henne forbi, selv om hun voktet seg for å spørre ham om noe, vel vitende om at spørsmål sjelden fordriver angst), eller til og med for henne selv.

Det ble en riktig hyggelig kveld. Morini – som fra sin lenestol kunne nyte synet av hele Nortons stue, med hennes bøker og hennes innrammede reproduksjoner over hvite vegger, med hennes fotografier og hennes mystiske suvenirer, med hennes vilje, uttrykt i så enkle ting som valget av møbler, alle smakfulle, innbydende og alt annet enn prangende, og til og med synet av en flik av en gate med trær som den engelske kvinnen sikkert så hver morgen før hun gikk hjemmefra – begynte å føle seg vel, som om venninnens mangfoldiggjorte nærvær omfattet ham med varme, og som om dette nærværet også var en bekreftelse i form av ord han, lik et spedbarn, ikke kunne forstå, men som ga ham trøst.

Like før han skulle gå, spurte han om navnet til kunstneren han nettopp hadde fått høre om, og om hun hadde katalogen fra denne lykkelige og skrekkelige utstillingen. Han heter Edwin Johns, sa Norton. Deretter reiste hun seg og lette i en av hyllene som var fulle av bøker. Hun fant en omfangsrik katalog, som hun rakte italieneren. Før han åpnet den, undret han på om han gjorde lurt i å dvele ved denne historien, akkurat nå som han hadde det så bra. Men hvis jeg ikke gjør det, vil jeg dø, tenkte han og åpnet katalogen, som mer enn en katalog var en kunstbok som dekket eller forsøkte å dekke hele kunstnerskapet til Johns, som var avbildet på første side, et bilde tatt før selvlemlestelsen, og som viste en ung mann som kunne være tjuefem år gammel og som så rett inn i kameraet og smilte et halvsmil som kunne være sjenert eller spottende. Han hadde mørkt og rett hår.

– Du kan få den, sa Norton.

– Mange takk, hørte han seg selv svare.

En time senere dro de sammen til flyplassen, og en time etter det igjen fløy Morini mot Italia.

På denne tiden var det at en hittil ubetydelig serbisk kritiker, som underviste i tysk ved Universitetet i Beograd, publiserte, i tidsskriftet Pelletier var dirigent for, en besynderlig artikkel som i en viss forstand minnet om de ørsmå oppdagelsene en fransk kritiker mange år tidligere hadde publisert vedrørende Marki de Sade, og som besto av noen faksimiler av forskjellige papirlapper som løselig bar vitne om den guddommelige markis besøk på et vaskeri, noen huskesedler fra hans omgang med en teatermann, en leges liste over navn på medisiner han hadde forskrevet, et innkjøp av en vams, der knapping og farge var spesifisert osv., alt dette rikt forsynt med notater som det bare var mulig å trekke én konklusjon fra: Sade hadde eksistert, Sade hadde vasket klærne sine og kjøpt nye klær, og hatt korrespondanse med individer som tiden nå hadde utvisket for godt.

Serberens tekst var nokså lik. Den oppsporede personen var, i dette tilfellet, ikke Sade, men Archimboldi, og hans artikkel besto i en grundig og ofte frustrerende oppdagelsesreise som begynte i Tyskland, fortsatte gjennom Frankrike, Sveits, Italia, Hellas, nok en gang Italia, og endte på et reisebyrå i Palermo, hvor Archimboldi angivelig hadde kjøpt en flybillett til Marokko. En gammel tysker, sa serberen. Ordene gammel og tysker brukt om hverandre som tryllestaver for å avdekke en hemmelighet, og samtidig som et eksempel på ultrakonkret kritikerlitteratur: En ikke-spekulativ litteratur, uten ideer, uten påstander eller nektelser, uten tvil, uten ambisjoner om å vise vei, som verken var for eller imot, bare et øye som ser etter håndgripelige elementer og ikke dømmer dem, men stiller dem lidenskapsløst til skue, en faksimile-arkeologi, og av samme årsak en kopimaskin-arkeologi.

Pelletier syntes det var en besynderlig artikkel. Før han publiserte den, sendte han kopi til Espinoza, Morini og Norton. Espinoza sa at dette kunne føre til noe, og at selv om denne typen forskning og skriving for ham fremsto som arbeidet til en bibliotekrotte, som en underordnet eller en undersåtts arbeid, så trodde han, og slik formulerte han det, at Archimboldi-bølgen også hadde plass til denne typen idéløse fanatikere. Norton sa at hun alltid hadde hatt den (kvinnelige) intuisjon at Archimboldi før eller senere ville havne et sted i Nord-Afrika, og at det eneste som var verdt noe i serberens tekst, var billetten reservert i Benno von Archimboldis navn, en uke før det italienske flyet rettet snuten mot Rabat. Heretter kan vi se for oss at han lever i en forlatt hule i Atlasfjellene, sa hun. Morini, derimot, sa ingenting.

På dette punktet er det nødvendig å avklare noe, for bedre (eller dårligere) å kunne forstå teksten. Det er sant at det ble gjort en reservasjon i Benno von Archimboldis navn. Imidlertid ble denne reservasjonen aldri bekreftet, og da flyet skulle gå, dukket det ikke opp noen Benno von Archimboldi på flyplassen. For serberen var saken klarere enn krystall. Ganske riktig hadde Archimboldi selv gjort reservasjonen. Vi kan se ham for oss på hotellet sitt, antageligvis oppskaket over noe, kanskje full, muligens til og med stuptrøtt, i den avgrunnsdype timen, ikke helt fri for en kvalmende odør som gjerne følger med grenseoverskridende beslutninger, der han snakker med damen i Alitalia og ved en feiltakelse gir henne sitt nom de plume i stedet for å foreta reservasjonen i det navnet som står i passet hans, en feil han deretter, dagen etter, retter opp ved i egen person å ta turen til flyselskapets kontor og kjøpe en billett i sitt egentlige navn. Dette ville forklare hvorfor Archimboldi ikke var om bord på flyet til Marokko. Selvfølgelig fantes det også andre muligheter: At Archimboldi i siste liten og etter å ha tenkt seg om to (eller fire) ganger bestemte seg for ikke å reise, eller at han i siste liten bestemte seg for å reise, ikke til Marokko, men i stedet, for eksempel, til USA, eller at det hele rett og slett var en spøk eller en misforståelse.

I serberens tekst ble det gitt en fysisk beskrivelse av Archimboldi. Det var lett å gjette seg til at denne beskrivelsen hadde opphav i schwaberens beskrivelse. Selvfølgelig var Archimboldi, i schwaberens fremstilling, en ung forfatter fra etterkrigstiden. Det eneste serberen i så måte hadde bidratt med, var å gjøre en eldre mann ut av den unge mannen som med en eneste utgitt bok hadde dukket opp i Friesland i 1949, så han ble en gamling på mellom syttifem og åtti år med en omfattende bibliografi bak seg, skjønt i bunn og grunn med de samme særtrekkene, som om Archimboldi, i motsetning til hva som skjer med folk flest, fortsatt var den samme. Vår forfatter er, etter hans verk å dømme er det hevet over all tvil, sa serberen, sta som et esel, sta som et tykkhudet dyr, og dersom han i sine mest melankolske timer en siciliansk ettermiddag bestemte seg for at han skulle til Marokko, og til tross for at han i et øyeblikk av distraksjon oppga navnet Archimboldi i stedet for sitt juridiske navn, er det ingen grunn til å gjøre seg noen illusjoner om at han dagen etter ikke skulle ha angret og tatt turen til reisebyrået for å kjøpe billetten i egen person, denne gangen med sitt juridiske navn og pass, for å gå om bord på flyet som én av tusenvis av gamle og enslige tyskere som hver dag i ensomhet krysser himmelen med kursen for et hvilket som helst land i Nord-Afrika.

Gammel og enslig, tenkte Pelletier. Én av tusener av gamle og enslige tyskere. Som den enslige maskin. Som ungkaren som plutselig blir gammel eller som ungkaren som, på vei tilbake fra en reise i lysets hastighet, møter andre ungkarer, alle foreldede eller omskapt til saltstøtter. Tusener, hundretusener av enslige maskiner som hver dag krysser et hav av fostervann om bord på et Alitalia-fly, mens de spiser spaghetti al pomodoro og drikker chianti eller eplelikør, med øynene halvt igjen og i visshet om at de pensjonertes paradis ikke er i Italia (og følgelig ikke kan være noe sted i Europa), og flyr mot kaotiske lufthavner i Afrika eller Amerika, der elefantene ligger. Store kirkegårder i lysets hastighet. Jeg vet ikke hvorfor jeg tenker dette, tenkte Pelletier. Flekker på veggen og flekker på hendene, tenkte Pelletier og så på hendene sine. Helvetes serber.

Til slutt, etter at artikkelen var publisert, ble Espinoza og Pelletier nødt til å innrømme at det serberen drev med, ikke holdt mål. Man kan drive med forskning, litteraturkritikk, skrive fortolkende artikler, populærvitenskapelige pamfletter hvis situasjonen krever det, men ikke en slik hybrid, noe midt mellom fantasy-vitenskap og en uferdig detektivfortelling, sa Espinoza, og Pelletier var enig med vennen i alt.

I disse dager, begynnelsen av 1997, kjente Norton at hun trengte en forandring. Å ta ferie. Besøke Irland eller New York. Fjerne seg fra Espinoza og Pelletier for godt. Hun kontaktet begge og ba dem komme til London. Pelletier, som på en eller annen måte følte at det ikke var noe alvorlig eller i alle fall ikke noe ugjenkallelig på gang, kom til møtet med stor ro, innstilt på å lytte og si lite. Espinoza, derimot, fryktet det verste (at Norton ba dem komme for å fortelle at hun foretrakk Pelletier, men likevel forsikre ham om at deres vennskap skulle være intakt, eller kanskje til og med for å invitere ham som forlover i deres nær forestående bryllup).

Den første som dukket opp i leiligheten til Norton, var Pelletier. Han spurte om det hadde hendt noe alvorlig. Norton sa at hun foretrakk å snakke om saken når Espinoza hadde kommet, så hun slapp å si det hun hadde på hjertet to ganger. Siden de ikke hadde noe viktigere å si til hverandre, begynte de å prate om været. Det varte ikke lenge før Pelletier gjorde opprør og skiftet tema. Da begynte Norton å snakke om Archimboldi. Det nye samtaleemnet gjorde Pelletier nesten sønderknust. Igjen måtte han tenke på serberen, igjen måtte han tenke på den stakkars gamle og ensomme og muligens misantropiske forfatteren (Archimboldi), og igjen måtte han tenke på alle de årene av livet han selv hadde kastet bort, inntil han møtte Norton.

Espinoza var forsinket. Hele livet er noe dritt, tenkte Pelletier forundret. Og så: Hvis vi ikke hadde vært et lag, ville hun ha vært min nå. Og så: Hvis det ikke fantes affinitet og vennskap og tvillingsjeler og allianse, ville hun ha vært min nå. Og så litt senere: Hvis det ikke fantes noe som helst, ville jeg ikke engang ha møtt henne. Og: Kanskje ville jeg ha møtt henne, for Archimboldi-interessen har sitt opphav i hver enkelt av oss, og er ikke en konsekvens av vårt vennskap. Og: Det kan også hende at hun ville ha hatet meg, at hun ville ha oppfattet meg som pedantisk, altfor kald, arrogant, narsissistisk, en ekskluderende intellektuell. Begrepet ekskluderende intellektuell moret ham. Espinoza var forsinket. Norton virket svært rolig. Egentlig virket Pelletier også svært rolig, men det var langt fra tilfellet.

Norton sa at det ikke var noe rart at Espinoza var forsinket. Flytrafikken er sårbar for forsinkelser, sa hun. Pelletier så for seg hvordan flyet til Espinoza, innhyllet i flammer, styrtet ned på rullebanen på flyplassen i Madrid i et rabalder av forvridd jern.

– Kanskje vi burde skru på TV-en, sa han.

Norton så på ham og smilte. Jeg skrur aldri på TV-en, sa hun smilende, overrasket over at Pelletier fortsatt ikke visste det. Selvfølgelig visste Pelletier det, men han hadde ikke hatt tilstedeværelse nok til å si: La oss se på nyhetene, la oss se om ikke det dukker opp et eller annet flykrasj på skjermen.

– Kan jeg skru den på? sa han.

– Klart det, sa Norton, og idet Pelletier lente seg over apparatets knapper, så han henne i utkanten av synsfeltet, strålende, så naturlig, i ferd med å sette en bok hun nettopp hadde vist ham tilbake i bokhyllen, i ferd med å svare på en telefon som ikke var fra Espinoza.

Han skrudde på TV-en. Han svitsjet gjennom forskjellige kanaler. Han så en skjeggete kar kledd i fattigslige klær. Han så en gjeng med afrikanere som gikk langs en jordvei. Han så to herrer i dress og slips som snakket langsomt med hverandre, begge hadde bena i kors, begge kastet nå og da kjappe blikk på et kart som med jevne mellomrom kom til syne og forsvant bak dem. Han så en tykkfallen dame som sa: Datter … fabrikk … møte … leger … uunngåelig, og så smilte hun et halvt smil og senket blikket. Han så ansiktet til en belgisk minister. Han så restene av et rykende fly på en rullebane, omgitt av ambulanser og brannbiler. Med et skrik ropte han på Norton. Hun var fortsatt opptatt i telefonen.

Flyet til Espinoza har styrtet, sa Pelletier, denne gangen uten å heve stemmen, og i stedet for å se på skjermen, så Norton på ham. Det tok ham ikke mange sekunder å forstå at flyet med flammene ikke var et spansk fly. Blant brannmennene og redningsmannskapene kunne man skimte passasjerer som flyktet, noen haltende, andre dekket av tepper, med ansikter oppløst i frykt eller forskrekkelse, men uten synlige skader.

Tjue minutter senere kom Espinoza, og mens de spiste, fortalte Norton at Pelletier hadde trodd at flyet han kom i, hadde krasjet. Espinoza lo, men han sendte Pelletier et merkelig blikk, som Norton ikke fikk med seg, men som Pelletier fanget opp med det samme. For øvrig ble det et trist måltid, selv om Nortons oppførsel var fullkomment normal, som om hun hadde møtt begge ved en tilfeldighet, og ikke gitt dem uttrykkelig beskjed om å innfinne seg i London. Det hun hadde å fortelle dem, hadde de selv gjettet seg til innen hun rakk å si noe: Norton ønsket å avbryte, i det minste for en tid, kjærlighetsforholdet hun hadde innledet med dem begge. Motivet hun anførte, var at hun trengte tid til å tenke og konsentrere seg, og så sa hun at hun ikke ønsket å bryte vennskapet med noen av dem. Hun hadde behov for å tenke, det var alt.

Espinoza godtok forklaringene til Norton uten å stille et eneste spørsmål. Pelletier, derimot, skulle gjerne ha spurt henne om denne beslutningen hadde noe å gjøre med eksen hennes, men han valgte å følge Espinozas eksempel og tie. Etter at de hadde spist, kjørte de en tur i London i bilen til Norton. Pelletier insisterte på å få sitte i baksetet, inntil han så et sarkastisk lyn i Nortons blikk, og da gikk han med på å sitte hvor som helst, som nettopp viste seg å være i baksetet.

Mens hun kjørte gjennom Cromwell Road sa Norton at det mest passende kanskje ville være å ligge med dem begge den kvelden. Espinoza lo og sa noe som var ment å være morsomt, en forlengelse av spøken, men Pelletier var ikke så sikker på at Norton spøkte, og enda mindre sikker på om han selv var klar til å delta i en ménage à trois. Deretter kjørte de til Kensington Gardens, for å se solnedgangen ved Peter Pan-statuen. De satte seg på en benk ved siden av en stor eik, favorittplassen til Norton, som helt siden barndommen hadde hatt en stor forkjærlighet for dette stedet. Til å begynne med så de folk som lå og hvilte seg på gresset, men litt etter litt ble omgivelsene tømt for mennesker. Par eller enslige kvinner, alle antrukket med samme eleganse, hastet forbi i retning av Serpentine Gallery eller Albert Memorial, og i motsatt retning kom folk med krøllete aviser og mødre med barnevogn som skulle til Bayswater Road.

Da skumringen satte inn, fikk de se et ungt par som snakket spansk, og som kom gående mot Peter Pan-statuen. Kvinnen hadde sort hår og var svært vakker, og hun strakte ut hånden som om hun ønsket å røre ved benet til Peter Pan. Fyren hun gikk i følge med, var høy og hadde skjegg og bart, og han trakk en notatbok opp av en lomme og skrev noe i den. Så sa han med hevet stemme:

– Kensington Gardens.

Kvinnen så ikke lenger på statuen, men mot innsjøen eller rettere sagt mot noe som beveget seg mellom vekstene og ugresset som skilte den lille stien fra innsjøen.

– Hva er det hun ser på? sa Norton på tysk.

– Det ser ut som en slange, sa Espinoza.

– Det finnes ikke slanger her! sa Norton.

Da ropte kvinnen på fyren: Rodrigo, kom og se, sa hun. Den unge mannen lot ikke til å høre henne. Han hadde lagt notatboken tilbake i en lomme i skinnjakken og betraktet statuen av Peter Pan i stillhet. Kvinnen lente seg fram, og under bladene var det noe som krøp i retning av innsjøen.

– Det der ser absolutt ut som en slange, sa Pelletier.

– Det var det jeg sa, sa Espinoza.

Norton svarte ikke, men reiste seg for å se bedre.

Den natten sov Pelletier og Espinoza bare noen få timer i stuen til Norton. Selv om de både hadde sofaen og teppet til rådighet, var det ikke tale om at de fikk sove. Pelletier forsøkte å snakke, og forklare Espinoza det med flyulykken, men Espinoza sa at han trengte ikke å forklare noe, at han hadde forstått alt sammen.

Klokken fire om morgenen tok de en felles beslutning om å slå på lyset og lese. Pelletier åpnet en bok om maleriene til Berthe Morisot, den første kvinnen som ble en del av impresjonistenes krets, men etter en stund fikk han lyst til å pælme den i veggen. Espinoza, derimot, fisket opp av reisevesken sin Hodet, den siste romanen Archimboldi hadde gitt ut, og ga seg til å lese gjennom notatene han hadde skrevet i margen; notatene utgjorde hovedpunktene i en artikkel han hadde tenkt å publisere i tidsskriftet Borchmeyer var redaktør for.

Espinozas påstand, en påstand Pelletier sluttet seg til, var at Archimboldi med denne romanen satte punktum for sitt litterære eventyr. Etter Hodet, sa Espinoza, blir det ikke noe mer Archimboldi på bokmarkedet, en oppfatning en annen navngjeten archimboldist, Dieter Hellfeld, betraktet som altfor dristig og utelukkende basert på forfatterens alder, for akkurat dette hadde man sagt om Archimboldi da han ga ut Jernbanens perfeksjon, og det var til og med noen Berlin-professorer som hadde sagt akkurat det samme da Bitzius utkom. Klokken fem om morgenen tok Pelletier en dusj, og så satte han på kaffe. Klokken seks hadde Espinoza sovnet igjen, men klokken halv syv våknet han nok en gang, sur som en potte. Klokken kvart på syv ringte de etter en taxi og ryddet opp i stuen.

Espinoza skrev en lapp til avskjed. Pelletier kastet et blikk på den, og etter å ha tenkt seg om i noen sekunder, bestemte han seg for at også han skulle legge igjen en lapp til avskjed. Før de gikk, spurte han Espinoza om han ikke ville ta en dusj. Jeg dusjer når jeg kommer til Madrid, svarte spanjolen. Vannet er bedre der. Det er sant, sa Pelletier, selv om han syntes hans eget svar var idiotisk og forsonlig. Deretter gikk begge lydløst ut, og som så mange ganger før, spiste de frokost på flyplassen.

Mens flyet til Pelletier førte ham tilbake til Paris, ga han seg av utforståelige årsaker til å tenke på boken om Berthe Morisot som han kvelden før hadde ønsket å smadre i veggen. Hvorfor? spurte Pelletier seg. Likte han kanskje ikke Berthe Morisot eller det hun på et gitt tidspunkt hadde representert? Egentlig likte han Berthe Morisot. Plutselig forsto han at det ikke var Norton, men han selv som hadde kjøpt den boken, at det var han som hadde reist fra Paris til London med boken innpakket i gavepapir, at de første reproduksjonene av Berthe Morisot som Norton hadde sett i sitt liv, var de hun hadde sett i den boken, side om side med Pelletier, som kjærtegnet nakken hennes og fortalte om hvert enkelt maleri av Berthe Morisot. Angret han på at han hadde gitt henne denne boken? Nei, selvsagt ikke. Hadde den impresjonistiske malerinnen noe å gjøre med bruddet? Det var et latterlig innfall. Hvorfor hadde han da ønsket å smadre boken mot veggen? Og enda viktigere: Hvorfor tenkte han på Berthe Morisot og på boken og på nakken til Norton, og ikke på den håndgripelige muligheten for en ménage à trois som den kvelden hadde svevd, ulende som en indianertrollmann, gjennom den engelske kvinnens leilighet uten noensinne å bli materialisert?

Mens flyet til Espinoza førte ham tilbake til Madrid, tenkte han, i motsetning til Pelletier, på boken han trodde ville bli Archimboldis siste, og på at dersom han fikk rett, slik han trodde han skulle få, ville det ikke komme flere romaner fra Archimboldi, med alt det dette medførte, og han tenkte også på et fly i flammer og på Pelletiers forborgne lengsler (han er jævlig moderne, den forbanna drittsekken, men bare når det passer ham), og fra tid til annen tittet han ut gjennom vinduet og sjekket motorene, og gledet seg inderlig til å komme hjem til Madrid.

En stund lot Pelletier og Espinoza være å ringe hverandre. Pelletier ringte av og til Norton, selv om hans samtaler med Norton ble stadig mer – hva skal man si? – affekterte, som om deres forhold bare lot seg opprettholde gjennom deres gode manerer, men Morini ringte han like ofte som før, med ham var alt ved det samme.

Tilfellet var det samme for Espinoza, selv om han brukte litt lengre tid på å forstå at Norton hadde ment alvor. Selvfølgelig fornemmet Morini at noe hadde skjedd med de tre vennene, men av diskresjon eller av ugiddelighet, en klossete, men samtidig smertefull ugiddelighet som noen ganger kjentes nagende, foretrakk han å late som ingenting, et prinsipp Pelletier og Espinoza var takknemlige for.

Til og med Borchmeyer, som på en måte fryktet tandemen spanjolen og franskmannen utgjorde, fornemmet noe nytt i korrespondansen han førte med begge, fordekte insinuasjoner, en lettere tilbakeholdenhet, en tvil som var mikroskopisk, men like fullt uendelig talende all den tid den kom fra dem og dreide seg om metoder de så langt hadde delt.

Deretter kom en Germanistsamling i Berlin, en Kongress om tyskspråklig litteratur i det 20. århundre i Stuttgart, et Symposium om tyskspråklig litteratur i Hamburg, og et Fagmøte om den tyskspråklige litteraturens fremtid, i Mainz. På samlingen i Berlin var Norton, Morini, Pelletier og Espinoza til stede, men av en eller annen grunn fikk de bare én anledning til å treffes alle fire, under en frokost, da de dessuten var omringet av andre germanister, alle overgitt til en fryktløs kamp om smøret og syltetøyet. På kongressen var Pelletier, Espinoza og Norton til stede, og selv om Pelletier fikk sjansen til å snakke med Norton på tomannshånd (mens Espinoza utvekslet synspunkter med Schwarz), bestemte han seg, da det var Espinozas tur til å snakke med Norton, for å trekke seg diskré tilbake i følge med Dieter Hellfeld.

Denne gangen gikk det opp for Norton at vennene hennes ikke ønsket å prate med hverandre, og av og til ikke å se hverandre, noe som tross alt gikk inn på henne, ettersom hun på et vis følte seg medskyldig i at de to hadde distansert seg fra hverandre.

På symposiet var bare Espinoza og Morini til stede. De forsøkte å ikke kjede seg, og ettersom de var i Hamburg, gikk de på besøk til fru Bubis’ forlag og hilste på Schnell, men fikk ikke treffe fru Bubis, selv om de hadde kjøpt roser til henne, ettersom hun var på reise i Moskva. Hvor denne kvinnen får kreftene fra, sa Schnell, er et mysterium, og så ga han fra seg en fornøyd latter som på Espinoza og Morini virket nokså malplassert. Før de forlot forlaget, ga de rosene til Schnell.

På fagmøtet var bare Pelletier og Espinoza til stede, og denne gangen så de seg nødt til å se hverandre i øynene og legge kortene på bordet. Til å begynne med forsøkte de naturlig nok å unngå hverandre, stort sett på en høflig måte, og noen ytterst få ganger, brått og brutalt, men til slutt hadde de ikke noe annet valg enn å snakke sammen. Denne samtalen fant sted i hotellbaren, i de sene nattetimer, da det ikke var mer enn én kelner igjen, den yngste av dem alle, en høy og lyshåret og søvnig gutt.

Pelletier satt i én ende av bardisken og Espinoza i den andre. Etter hvert begynte baren sakte, men sikkert å tømmes for folk, og da det ikke var andre enn dem igjen, reiste franskmannen seg og tok plass ved siden av spanjolen. De forsøkte å snakke om symposiet, men etter noen få minutter forsto de hvor latterlig det var å gå videre med det eller å late som om de gikk videre i noen som helst retning. Det var Pelletier, som var best bevandret i tilnærmelsenes og betroelsenes kunst, som tok det første skrittet. Han spurte etter Norton. Espinoza innrømmet at han ikke visste noe. Deretter sa han at han ringte henne av og til, og at det var som å snakke med en fremmed. Dette siste var noe Pelletier sluttet seg til, for Espinoza, som noen ganger uttrykte seg gjennom uforståelige ellipser, kalte aldri Norton en fremmed, i stedet nevnte han ordet opptatt og deretter ordet fraværende. En stund fulgte telefonen i Nortons leilighet dem i samtalen. En hvit telefon holdt i en hvit hånd, en fremmed kvinnes hvite underarm. Men hun var ikke en fremmed. Ikke i den grad de begge hadde ligget med henne. Oh cierva blanca, cervatilla, blanca cierva, hvisket Espinoza. Pelletier gikk ut fra at han siterte en klassiker, men han sa ikke noe, i stedet spurte han om de skulle være uvenner for alltid. Spørsmålet lot til å overraske Espinoza, som om denne muligheten aldri hadde streifet ham.

– Det ville være absurd, Jean-Claude, sa han, selv om Pelletier la merke til at han sa det etter å ha tenkt seg om lenge.

Da kvelden var omme, var de begge fulle, og den unge kelneren måtte hjelpe dem ut av baren. Fra slutten av denne vaken husket Pelletier fremfor alt kelneren, hans styrke da han støttet én på hver side av seg helt til heisene i lobbyen, som om Espinoza og han var to tenåringsgutter på ikke mer enn femten år, to puslete femtenåringer fanget i de kraftfulle armene til denne unge, tyske kelneren som var på plass til siste time, etter at alle de erfarne kelnerne for lengst hadde gått hjem, en gutt fra landet etter ansiktet og kroppsbygningen å dømme, eller en arbeider, og han mintes også noe slikt som en hvisken som han deretter skjønte var en slags latter, latteren til Espinoza mens han ble støttet av kelneren fra landet, en lavmælt latter, en diskré latter, som om situasjonen ikke bare var latterlig, men også en sikkerhetsventil for hans mest unevnelige kvaler.

En dag da det allerede var gått tre måneder uten at de hadde besøkt Norton, var det en av dem som ringte den andre og foreslo en helgetur til London. Det er uvisst om det var Pelletier som tok denne telefonen, eller om det var Espinoza. I teorien burde opphavsmannen til telefonoppringningen være den som hadde mest velutviklet sans for trofasthet, eller mest velutviklet sans for vennskap, noe som i grunnen er det samme, men når sant skal sies, var verken Pelletier eller Espinoza særlig lydhøre for denne dyden. I praksis var det tvert imot ingen av dem som trodde på verken vennskap eller trofasthet. De trodde på lidenskap, de trodde på en hybrid glede, sosial eller offentlig – begge stemte sosialistisk, selv om de fra tid til annen avsto –, de trodde på muligheten for selvutvikling.

Ikke desto mindre var det én av dem som ringte, og den andre gikk med på forslaget, og en fredag ettermiddag møttes de på flyplassen i London, der de først tok en taxi som kjørte dem til et hotell, og deretter enda en taxi, nå var det nesten tid for middag (de hadde på forhånd reservert et bord for tre på Jane & Chloe), og taxien kjørte dem til Nortons leilighet.

Fra fortauet, etter å ha betalt sjåføren, ble de stående og betrakte de opplyste vinduene. Deretter, mens taxien forsvant, så de skyggen til Liz, den gylne skyggen, og deretter, som om en illeluktende dunst plutselig hadde kommet sivende ut av en reklame for damebind, skyggen til en mann som lammet dem, Espinoza med en blomsterbukett i hånden, Pelletier med en bok av Sir Jacob Epstein innpakket i florlett gavepapir. Men skygge- og luftteateret sluttet ikke der. I et av vinduene begynte skyggen til Norton å bevege armene, som om den forsøkte å forklare noe til samtalepartneren, som ikke ville forstå. I det andre vinduet gjorde mannens skygge, til sine to eneste og måpende tilskueres forskrekkelse, en slags rokkering-bevegelse, eller noe som for Pelletier og Espinoza fremsto som en rokkering-bevegelse, først med hoftene, deretter med bena, overkroppen – halsen til og med! – en bevegelse hvor man kunne skimte sarkasme og harselas, med mindre mannen holdt på å kle av seg eller smelte, noe som så visst ikke lot til å være tilfellet, en bevegelse eller rettere sagt en serie med bevegelser som ikke bare oste av sarkasme, men også av ondsinnethet, selvsikkerhet og ondsinnethet, en innlysende selvsikkerhet, for i leiligheten var han den sterkeste, han var den høyeste og mest muskuløse, og den som kunne tullerokke.

Når det gjaldt skyggen til Liz, var det imidlertid noe med holdningen som ikke stemte. Slik de kjente henne, og de mente å kjenne henne godt, var ikke den engelske kvinnen av dem som tolererte uforskammetheter, og enda mindre dersom disse utspilte seg i hennes eget hjem. Slik at det fantes en mulighet, kom de til, for at mannens skygge når alt kom til alt verken lagde rokkeringbevegelser eller fornærmet Liz, men snarere at den lo, og ikke av henne, men med henne. Men skyggen til Norton så ikke ut til å le. Deretter forsvant mannens skygge: Kanskje hadde han gått for å se på bøkene hennes, eller kanskje på toalettet eller til kjøkkenet. Kanskje hadde han slengt seg ned på sofaen hvor han fremdeles lo. Og straks etter kom Nortons skygge bort til vinduet, det så ut som om den krympet seg, og så trakk den gardinene til side og åpnet vinduet, med øynene lukket, som om den trengte å puste inn Londons natteluft, og så åpnet den øynene og så nedover, ned i avgrunnen, og fikk øye på dem.

De hilste på henne som om taxien akkurat hadde satt dem av der. Espinoza vinket med blomsterbuketten, Pelletier med boken, og deretter gikk de mot inngangen til bygningen og ventet på at Liz skulle åpne for dem.

De tenkte at nå var det ikke håp. Mens de gikk opp trappene, uten et ord, hørte de hvordan en dør gikk opp, og selv om de ikke så henne, kunne begge fornemme Nortons lysende nærvær i oppgangen. Leiligheten luktet av nederlandsk tobakk. Norton sto lent mot dørkarmen og stirret på dem som om de var to venner som lenge hadde vært døde, hvis spøkelser vendte tilbake fra havet. Mannen som ventet på dem i stuen, var yngre enn dem, sannsynligvis født på syttitallet, på midten av syttitallet, og ikke på sekstitallet. Han hadde på seg en høyhalset genser, selv om halsen så ut som om den hadde videt seg ut, og utvaskede jeans og joggesko. Han kunne se ut som en av Nortons elever, eller en lærervikar.

Norton sa at han het Alex Pritchard. En venn. Pelletier og Espinoza tok ham i hånden og smilte, selv om de visste at smilene deres kom til å se ynkelige ut. Pritchard, derimot, smilte ikke. Et par minutter senere satt alle i stuen og drakk whisky uten et ord. Pritchard, som drakk appelsinjuice, satte seg ved siden av Norton og la armen om skulderen på henne, noe den engelske kvinnen til å begynne med ikke lot til å bry seg om (faktisk hvilte den lange armen til Pritchard på rygglenet, og bare fingrene hans, som var tynne som på en edderkopp, eller som på en pianist, streifet av og til blusen til Norton), men etter hvert som tiden gikk, ble Norton stadig mer nervøs, og hennes avstikkere til kjøkkenet eller soverommet ble hyppigere.

Pelletier prøvde seg med noen samtaleemner. Han forsøkte å snakke om film, om musikk, om de siste teaterstykkene, uten noen som helst hjelp fra Espinoza, som med sin taushet lot til å ha tatt opp konkurransen med Pritchard, skjønt Pritchard i det minste hadde observatørens taushet, mens Espinoza tidde som en som blir observert, nedsunket i mismot og forlegenhet. Plutselig, uten at noen kunne si sikkert hvem det var som innledet, begynte de å prate om Archimboldi-studier. Sannsynligvis var det Norton, fra kjøkkenet, som nevnte deres felles arbeid. Pritchard ventet til hun kom tilbake, og så, nok en gang med armen strukket ut over rygglenet og edderkoppfingrene på skulderen til den engelske kvinnen, sa han at tysk litteratur virket som det reneste bedrageri.

Norton lo, som om noen hadde fortalt en vits. Pelletier spurte ham hva han, Pritchard, visste om tysk litteratur.

– Egentlig ikke noe særlig, sa den unge mannen.

– I så fall er du et fjols, sa Espinoza.

– Eller uvitende, i det minste, sa Pelletier.

– Eller i alle tilfeller en badulaque, sa Espinoza.

Pritchard forsto ikke betydningen av ordet badulaque, som Espinoza hadde uttalt på spansk. Det gjorde ikke Norton heller, og hun ville vite hva det var.

– Badulaque, sa Espinoza, – er en inkonsekvent person, selv om ordet også kan brukes om en tosk, men det finnes konsekvente tosker, og badulaque kan bare brukes om en inkonsekvent tosk.

– Fornærmer du meg? ville Pritchard vite.

– Ble du fornærmet? sa Espinoza, og begynte å svette så det rant.

Pritchard tok en slurk av appelsinjuicen sin og sa at ja, i grunnen følte han seg fornærmet.

– Vel, i så fall har du et problem, min gode mann, sa Espinoza.

– En typisk reaksjon for en badulaque, sa Pelletier.

Pritchard reiste seg fra sofaen. Espinoza reiste seg fra lenestolen. Norton sa nå holder det, dere oppfører dere som åndssvake guttunger. Pelletier satte i å le. Pritchard gikk bort til Espinoza og banket ham i brystet med pekefingeren, som var nesten like lang som langfingeren. Han banket ham i brystet én, to, tre, fire ganger, mens han sa:

– Én: Jeg liker ikke å bli fornærmet. To: Jeg liker ikke å bli tatt for å være en tosk. Tre: Jeg liker ikke å bli latterliggjort av en jævla spanjol. Fire: Hvis du har noe mer å si til meg, kan vi ta det nede på gata.

Espinoza så på Pelletier og spurte ham, på tysk, selvfølgelig, hva han skulle gjøre.

– Ikke gå ned på gata, sa Pelletier.

– Alex, gå herfra, sa Norton.

Og siden Pritchard i grunnen ikke hadde til hensikt å slåss med noen, ga han Norton et kyss på kinnet og gikk uten å ta avskjed med dem.

Den kvelden spiste de tre sammen på Jane & Chloe. Til å begynne med var alle litt beklemte, men da middagen og vinen kom, kviknet de til, og da de hevet taffelet var alle lattermilde. Imidlertid var det ingen som ville spørre Norton hvem Pritchard var, og hun ytret heller ikke noe som kunne kaste mer lys over den surmavede unge mannens høyreiste figur. Tvert imot, mot slutten av middagen, som for å forklare det hele, snakket de om seg selv, om hvor nær de hadde vært ved å gjøre skade – sågar uopprettelig – på sitt vennskap med hverandre.

Sex, ble de enige om, var noe altfor vakkert (skjønt de nesten øyeblikkelig angret på at de hadde brukt dette ordet) til at det skulle bli et hinder for vennskap tuftet på emosjonelle så vel som intellektuelle bånd. Pelletier og Espinoza passet imidlertid på å gjøre det helt klart, der og da, i hverandres nærvær, at det ideelle for dem, og for Norton også, gikk de ut fra, var at hun til slutt, og på en ikke-traumatiserende måte (soft-landing, sa Pelletier), endelig bestemte seg for én av dem, eller ingen av dem, sa Espinoza, i alle tilfeller var det en beslutning som lå i hennes makt, i Nortons, og som hun kunne ta når hun ville, når det passet henne best, eller til og med la være å ta, som hun kunne vente med og sove på og drøye ut og forhale og utsette til hun lå for døden, for dem kunne det være det samme, for like forelsket følte de seg nå, som Liz holdt dem gående på gress, som de hadde vært før, da de var hennes elskere eller aktive medelskere, og like høyt ville de elske henne etterpå, når hun hadde valgt én av dem, eller etterpå (et etterpå som bare var litt bitrere, en delt bitterhet, det vil si, på et vis en formildet bitterhet), når hun, dersom dét var hennes vilje, ikke valgte noen av dem. Hvoretter Norton svarte med et spørsmål som hadde et snev av noe retorisk ved seg, men likevel et plausibelt spørsmål: Hva ville skje dersom en av dem, Pelletier, for eksempel, innen hun hadde rukket å fjerne det siste kronbladet fra margeritten, med ett forelsket seg i en studine som var yngre og vakrere enn henne selv, og dessuten mer velstående og langt mer sjarmerende? Burde hun da betrakte det som et brudd på avtalen, og automatisk vrake Espinoza? Eller burde hun tvert imot beholde Espinoza, ettersom det ikke var noen andre igjen? Hvorpå Pelletier og Espinoza svarte at den reelle muligheten for at hennes eksempel skulle gå i oppfyllelse, var uhyre fjern, og at hun, med eller uten dette eksempelet, kunne gjøre som hun ville, til og med gå i kloster, om det var det hun ville.

– Det hver av oss ønsker er å gifte seg med deg, leve med deg, få barn med deg, bli gammel med deg, men nå, på dette punktet i våre respektive liv, er det eneste vi ønsker å ta vare på vennskapet med deg.

Etter den kvelden gjenopptok de flyvningene til London. Noen ganger var det Espinoza som kom, andre ganger Pelletier, og noen ganger kom de begge. Når dette skjedde, pleide de å ta inn på stamhotellet sitt, et lite og ubekvemt hotell i Foley Street, i nærheten av Middlesex Hospital. Når de forlot leiligheten til Norton, pleide de noen ganger å gå en tur i området rundt hotellet, stort sett tause, frustrerte, utmattede, på et vis, av elskverdigheten og sjarmen de så seg tvunget til å trylle fram under disse felles besøkene. Rett som det var ble de stående stille ved lysestolpen på hjørnet og se på ambulansene som kjørte inn og ut av sykehuset. De engelske sykepleierne ropte når de snakket sammen, selv om de høye stemmene deres nådde dem som en dump lyd.

En kveld mens de betraktet den for en gangs skyld tomme inngangen til sykehuset, måtte de spørre seg hvorfor ingen av dem overnattet i leiligheten til Liz når de kom til London sammen. Av høflighet, sikkert, sa de til hverandre. Men ingen av dem trodde på den typen høflighet. Og de spurte seg også, først med skepsis, men snart med heftighet, hvorfor de ikke lå sammen alle tre. Den natten sivet et grønt og sykelig lys ut av inngangen til sykehuset, en lys grønnfarge liksom fra et svømmebasseng; en syk mann sto og røykte en sigarett midt på fortauet, og blant de parkerte bilene var det én som hadde lysene på, et gult lys, liksom fra et rede, men ikke et hvilket som helst rede, et rede etter en atomkrig, et rede hvor det ikke lenger var rom for visshet, men bare kulde, mismot og ødeleggelse.

En kveld var det en av dem som tok dette temaet opp mens han snakket med Norton i telefonen fra Paris eller fra Madrid. Til hans overraskelse sa Norton at hun også lenge hadde sett for seg denne muligheten.

– Jeg tror aldri vi kommer til å foreslå det for deg, sa han som snakket i telefonen.

– Jeg vet det, sa Norton. – Dere er redde. Dere vil at jeg skal ta det første skrittet.

– Jeg vet ikke, sa han som snakket i telefonen, – det er ikke sikkert det er så enkelt.

Et par ganger møtte de Pritchard igjen. Den ulenkelige unge mannen var like surmavet som før, selv om det må sies at disse møtene var tilfeldige og ikke ga tid til taktløs eller voldelig opptreden. Espinoza kom til leiligheten idet Pritchard var på vei ut, Pelletier gikk en gang forbi ham i trappen. Dette siste møtet fikk imidlertid stor betydning, selv om det var kort. Pelletier hilste på Pritchard, Pritchard hilste på Pelletier, og da begge hadde vendt ryggen til hverandre, snudde Pritchard seg og hveste til Pelletier.

– Vil du ha et råd? sa han. Pelletier så forskrekket på ham. – Jeg vet at du ikke vil det, gråbein, men du skal få det likevel. Vær forsiktig, sa Pritchard.

– Forsiktig med hva? lyktes Pelletier i å svare.

– Med Medusa, sa Pritchard, – pass deg for Medusa.

Og så, før han fortsatte ned trappen, la han til:

– Når du får tak i henne, eksploderer hun i hendene på deg.

En stund ble Pelletier stående urørlig og lytte til Pritchards skritt i trappen og lyden av ytterdøren som gikk opp, og igjen. Først da stillheten ble uutholdelig, fortsatte han å gå opp trappen, tankefull i mørket.

Til Norton sa han ingenting om episoden med Pritchard, men da han kom til Paris var han ikke sen om å ringe Espinoza for å fortelle om det gåtefulle møtet.

– Så merkelig, sa spanjolen. – Det høres ut som en advarsel, men det er også en trussel.

– Dessuten, sa Pelletier, – er Medusa en av de tre døtrene til Forkys og Keto: De tre gorgonene, tre sjømonstre. Ifølge Hesiod var Stheno og Euryale, de to andre søstrene, udødelige. Medusa, derimot, var dødelig.

– Har du lest deg opp på klassisk mytologi? sa Espinoza.

– Det var det første jeg gjorde så snart jeg kom hjem, sa Pelletier. – Hør på dette: Da Persevs hogde hodet av Medusa, sprang Khrysaor, faren til kjempen Geryon, og hesten Pegasus ut av kroppen hennes.

– Sprang hesten Pegasus ut av kroppen til Medusa? Fy faen, sa Espinoza.

– Ja, Pegasus, den bevingede hesten, som for meg representerer kjærligheten.

– Pegasus representerer kjærligheten? sa Espinoza.

– Det stemmer.

– Så rart, sa Espinoza.

– Det er sånt man lærer på det franske lyceet, sa Pelletier.

– Tror du Pritchard vet disse tingene?

– Det kan jeg aldri tenke meg, sa Pelletier, – skjønt, det er ikke godt å vite, men nei, jeg tror ikke det.

– Så hva tenker du om alt dette?

– At Pritchard vil at vi skal passe oss for en fare som vi ikke ser. Eller muligens at Pritchard prøvde å si til meg at først etter Nortons død vil jeg finne, vil vi finne, ekte kjærlighet.

– Nortons død?

– Selvfølgelig, skjønner du ikke? Pritchard ser seg selv som Persevs, Medusas morder.

En stund gikk Espinoza og Pelletier rundt som besatte. Archimboldi, som nok en gang ble nevnt som en klar kandidat til Nobelprisen, var dem ganske likegyldig. Deres arbeid på universitetet, deres faste samarbeid med tidsskrifter fra forskjellige tyskinstitutter verden over, deres forelesninger og til og med konferansene de som søvngjengere eller som bedøvede detektiver overvar, ble merket av det. De var der, men de var et annet sted. De snakket, men de tenkte på noe annet. Det eneste som virkelig interesserte dem, var Pritchard. Det illevarslende nærværet til Pritchard, som svermet om Norton nesten hele tiden. En Pritchard som identifiserte Norton med Medusa, med gorgonen, en Pritchard som de, to ytterst diskré tilskuere, knapt visste noe om.

For å kompensere litt begynte de å spørre ut den eneste som kunne gi dem noen svar. Til å begynne med var Norton lite innstilt på å si noe. Han var lærer, akkurat som de hadde antatt, men han arbeidet ikke ved universitetet, men på en videregående skole. Han var ikke fra London, men fra en landsby i nærheten av Bournemouth. Han hadde studert et år i Oxford, og deretter hadde han tatt den for Espinoza og Pelletier uforståelige beslutning å flytte til London, hvor han hadde avsluttet sine universitetsstudier. Han var venstreorientert, mot et mulig venstre, og ifølge Norton hadde han en og annen gang fortalt henne om sine planer, som aldri ble konkretisert i noen handling, om å melde seg inn i Labour. Skolen han underviste på, var en offentlig skole hvor en stor andel av elevene kom fra innvandrerfamilier. Han var spontan og sjenerøs og hadde ikke så veldig mye fantasi, noe Pelletier og Espinoza allerede tok for gitt. Men det beroliget dem ikke.

– En sånn drittsekk kan godt være helt blottet for fantasi, og likevel begå én enkelt fantasifull handling, helt plutselig, sa Espinoza.

– England er fullt av svin av det slaget, var Pelletiers mening om saken.

En kveld mens de snakket i telefonen fra Madrid til Paris, oppdaget de uten overraskelse (virkelig uten snev av overraskelse) at de begge, i stadig større grad, hatet Pritchard.

Under den neste konferansen de deltok på («Benno von Archimboldis verk som speil på det 20. århundre», et møte som varte i to dager i Bologna, og hvor en gjeng unge italienske archimboldianere og et kull ny-strukturalistiske archimboldianere fra flere europeiske land stakk av med seieren) bestemte de seg for å fortelle Morini om alt som hadde hendt de siste månedene, og om alle sine redsler knyttet til Norton og Pritchard.

Morini, som så enda dårligere ut enn forrige gang (selv om verken spanjolen eller franskmannen la merke til det), lyttet tålmodig til dem i hotellbaren og på et trattoria like ved møtets hovedkvarter og på en uhorvelig dyr restaurant i gamlebyen og mens de spaserte på måfå gjennom Bolognas gater og en av dem, uten på noe tidspunkt å lukke munnen, trillet rullestolen. Til slutt, da de ville innhente Morinis syn på den – reelle eller imaginære – kjærlighetsfloken de hadde rotet seg inn i, svarte denne bare med å spørre om noen av dem, eller begge, hadde spurt Norton om hun elsket eller var tiltrukket av Pritchard. De måtte da innrømme at nei, av nennsomhet, takt, finfølelse, eller omtanke for Norton, hva det nå enn skyldtes, hadde de ikke spurt henne.

– Vel, det er der dere skulle ha begynt, sa Morini, som selv om han var dårlig, og dessuten svimmel etter alle rundturene, ikke ga fra seg så mye som et sukk.

(Og på dette punktet må det sies at det er mye i det ordtaket som sier: Bygg deg opp et navn og len deg tilbake og sov, for deltakelsen – for ikke å nevne bidragene – til Espinoza og Pelletier under møtet «Benno von Archimboldi som speil på det 20. århundre» var i beste fall lik null, i verste fall stuporøs, som om de plutselig var utbrente eller helt hinsides; gamle før tiden eller under virkningene av et sjokk, noe som ikke gikk upåaktet hen hos dem av de tilstedeværende som var kjent med hvilken energi spanjolen og franskmannen, noen ganger uten hensyn til andre, pleide å legge for dagen på denne typen arrangementer, og som heller ikke gikk upåaktet hen hos de nyutklekkede archimboldianerne, unge menn og kvinner som kom rett fra universitetet, unge menn og kvinner med en ennå varm doktoravhandling under armen, som uten å sky noen midler forsøkte å tvinge gjennom sin egen lesning av Archimboldi, som misjonærer rede til å tvinge gjennom troen på Gud om det så innebar å forskrive sin sjel til djevelen, altså stort sett unge mennesker som vi kunne kalle rasjonalister, ikke i ordets filosofiske betydning, men i den bokstavelige, som pleier å være nedsettende, og som ikke var like interessert i litteratur som i litteraturkritikk, det eneste feltet, ifølge dem – eller ifølge noen av dem – der revolusjonen fremdeles var mulig, og som på et vis oppførte seg, ikke som ungdommer, men som ny-ungdommer, på samme måte som det finnes rike og nyrike, stort sett altså unge mennesker, årvåkne nok, men ofte ute av stand til å se for seg en rund sirkel, og som, selv om de la merke til et nærvær og et fravær, et her og et hinsides forbundet med Pelletier og Espinozas flyktige besøk i Bologna, var ute av stand til å fornemme det virkelig avgjørende: Deres fullkomne likegyldighet til alt som ble sagt om Archimboldi på dette stedet, deres måte å utsette seg for andres blikk på, så blottet for listighet at deres bevegelser ble som bevegelsene til to ofre for kannibaler, selv om disse, de entusiastiske og alltid sultne kannibalene, var ute av stand til å se de to ansiktene i trettiårene, hovne av suksess, deres reiser som gikk fra ugiddelighet til galskap, deres kodede stamming som bare betydde én ting: elsk meg, eller kanskje to: elsk meg, la meg elske deg, men som selvfølgelig ingen forsto.)