Daniel Alarcón

Vi går i ring om natten

Oversatt av Signe Prøis

Daniel Alarcón

Vi går i ring om natten

Oversatt av Signe Prøis

Til Carolina, León og Eliseo

Skuespillets utvendighet i forhold til det virksomme mennesket viser seg ved at hans egne gester ikke lenger er hans, men noen andres, som forestiller dem for ham. Dette er årsaken til at tilskueren aldri føler seg hjemme noe sted: Skuespillet er overalt.

Guy Debord, Skuespillsamfunnet

BERENGER (som også stanser for å ta på de usynlige veggene, meget overrasket)

«Hva i all verden, hva skal dette bety?»

(Arkitekten vender tilbake til sine papirer/dokumenter)

«Jeg er i alle fall glad for at jeg husker riktig, jeg kan føle veggene med fingrene mine. Nå er jeg like ung som jeg var for hundre år siden. Jeg kan bli forelsket igjen …» (Roper ut i kulissene på høyre side) «Mademoiselle, åh, mademoiselle, vil De gifte Dem med meg?»

Eugene Ionesco, Morder uten lønn

EN

1.

Under krigen – som faren til Nelson kalte de engstelige årene – gikk en gruppe radikale studenter ved Konservatoriet sammen om å danne et teaterkompani. De leste franske surrealister, og improviserte gjendiktninger av gamle quechua-myter; de røyket billig tobakk og sang protestviser med vulgære tekster. De lo i all offentlighet, som om det var en politisk handling, mens de blottla tennene og skremte ungene. I vid forstand kan man si at de ble rangert etter følgende overlappende ungdomsgrupperinger: de langhårede, arbeiderklassen, de sexgale, posørene, de provinsielle, alkoholikerne, de følelsesmessig trengende, oppviglerne, opportunistene, pønkerne, etterdilterne og de besatte. Nelson var bare en gutt på den tiden: humørsyk og tankefull, og han vokste opp med hodet bøyd over en bok i en forstad til hovedstaden. Han var hemmelig forelsket i en liten, brunhåret jente fra skolen, som han bare hadde utvekslet noen faktiske ord med en håndfull ganger. Om natten fantaserte Nelson om samtalene de skulle ha sammen en dag, han og denne forkomne, helt perfekt vanlige jenta som han elsket. Noen ganger framførte han disse samtalene for sin bror, Francisco. Ingen av dem hadde noen gang vært i teateret.

Kompaniet, som fikk navnet Desember, konsentrerte seg om arbeidene til noen krasse, men fremdeles uerfarne, dramatikere, og de ble snart kjent for sine vågale turer inn i konfliktområdet, hvor de virkelig levde ut betydningen av sitt slagord – Teater til folket! – med en ikke ubetydelig risiko for skuespillernes egen sikkerhet. Slik var det på den tiden, at der hvor deler av offentligheten applauderte denne slags oppofrelser, ble de fordømt av mange andre, og handlingene ble til og med sidestilt med terrorisme. I 1983, da Nelson bare var fem år gammel, ble et par Desember-medlemmer trakassert av politiet i byen Belén; det var en relativt liten sak som allikevel fant veien til avisene, og ble opptakten til en mer alvorlig hendelse i Las Velas, hvor medlemmer av den lokale forsvarskomiteen holdt tre skuespillere fanget. De var til og med ganske røffe med dem, i den tro at de var kubanske spioner. Trioen hadde bearbeidet en novelle av Alejo Carpentier på en overbevisende måte.

De var ikke helt trygge i byen heller: tidlig i april i 1986, etter to framførelser av et teaterstykke med tittelen Idiotpresidenten, ble Desembers hovedrolleinnehaver og dramatiker arrestert for oppvigleri, og måtte lide seg gjennom over et halvt år i et fengsel, kjent som Innkreveren. Han het Henry Nuñez, og fengslingen var en kjendissak en kort stund. I en håndfull land ble det skrevet brev på hans vegne, stort sett av velmenende folk som aldri tidligere hadde hørt om mannen eller hadde noen kjennskap til hans verk. Ett eller annet sted i arkivene til en eller annen statlig radiostasjon lurer opptaket av et fengselsintervju: med denne alvorlige, unge mannen, som krydrer uttalelsene sine med sitater av Camus og Ionesco i rikelig monn, mens han beskriver en fengselsversjon av Idiotpresidenten med innsatte i alle hovedrollene. «Kriminelle og lovbrytere har en intuitiv forståelse av et teaterstykke om statlig politikk», sa Henry med fast og myndig stemme. Nelson, som var en måned unna sin åtteårsdag, kom til å høre dette intervjuet. Faren hans, Sebastián, sto ved kjøkkenbenken og tilberedte kaffe med et bekymret uttrykk i ansiktet.

«Pappa», spurte unge Nelson, «hva er en dramatiker?»

Sebastián tenkte seg om et øyeblikk. Da han var på sønnens alder, var hans drøm å bli forfatter. «En historieforteller. En dramatiker er en som finner opp historier.»

Dette fascinerte gutten, men han var ikke tilfreds med definisjonen.

Den kvelden tok han det opp med broren sin, Francisco, som svarte sånn han alltid svarte på omtrent alt som kom ut av Nelsons munn: med et forundret og irritert blikk. Som om det fantes et knippe normale ting som alle småbrødre instinktivt forsto at de måtte gjøre når de var sammen med folk som er eldre enn seg, men som Nelson aldri hadde lært. Francisco fiklet med radioen. Han sukket.

«Dramatikere dikter opp samtaler. De kaller dem for manus. Sånn som det tullet du finner på om den oppdiktede lille kjæresten din, for eksempel.»

Francisco var tolv år gammel, en alder da alt blir tilgitt. Han dro etter hvert til USA, men han oppførte seg som om han allerede hadde reist, lenge før avreisen. Som om familien hans – mor, far, bror – omtrent ikke betød noe i det hele tatt. Han visste akkurat hvordan man avslutter samtaler.

Ingen opptak av den tidligere nevnte fengselsutgaven av Idiotpresidenten har noen gang blitt funnet.

Innen han ble løslatt, i november samme år, var Henry blitt mye tynnere og eldre. Han snakket ikke lenger med fast stemme; faktisk så snakket han omtrent ikke i det hele tatt. Han ga ingen intervjuer. I januar, som en reaksjon på et opprør blant de innsatte, ble to av de mer anspente avdelingene på Innkreveren rasert, bombet og brent av militæret, og mennene som hadde utgjort rollebesetningen i Idiotpresidenten døde i angrepet. De ble skutt i hodet eller drept av splinter; noen var uheldige og ble knust under betongveggene da disse falt. Alt i alt døde tre hundre og førtitre innsatte, borte var de; og selv om Henry ikke var til stede, så døde en del av ham også den dagen. Hendelsen fikk internasjonal oppmerksomhet, og noen protestbrev fra europeiske hovedsteder, før den gikk i glemmeboken. Henry mistet Rogelio, sin beste venn og cellekamerat, sin elskede, selv om han aldri ville ha brukt det ordet på den tiden, ikke engang for seg selv. Det skulle gå nesten femten år før han gikk på scenen igjen.

Men en teatergruppe må være mer enn én eneste person. Desember besvarte portforbudet, bombingene og den omfattende frykten med et program av dramatiserte bakkanaler, «så fulle av ungdom og kunst» (dette ifølge Henry, en oppfatning som ble gjentatt av andre), «at de like gjerne kunne levd i et annet univers.» Geværsalver ble misoppfattet med vilje, forklart som festlig fyrverkeri og brukt som et påskudd til å applaudere den lokale livsgleden; her omkring ble folk i det romantiske hjørnet av strømbruddene. I  glansdagene på slutten av åttitallet framsto Desember mer som en bevegelse enn som et teaterkollektiv: De satte opp maratonlange stykker som varte hele natten, i bygninger som folk nettopp hadde flyttet fra og i lagerbygningene i utkanten av Gamlebyen. Når strømmen var borte – og det var den ofte – skaffet de lys fra bilbatterier eller satte stearinlys rundt scenekanten; de opptrådte i mørket, uten å la seg affisere, og skuespillernes hule røster steg opp fra det grenseløse sorte. De ble kjent for sine nymoderne gjengivelser av García Lorca, for krigerske opplesninger av brasilianske såpeoperamanus, og for poesikvelder hvor de latterliggjorde selve grunntanken ved poesi. Fulle av prinsipper spilte de på alt som kunne holde publikum våkent og leende gjennom det som ellers ville vært lange, ensomme timer med portforbud. For studentene i Nelsons generasjon var disse forestillingene myteomspunnet; og dersom man lette (slik Nelson hadde gjort) gjennom radene av brukte bøker og magasiner som fylte Gamlebyens bakgater, kunne man finne kopier av Desembers programmer, krøllete og falmet, men fortsatt bærere av den umiskjennelige eimen av historie, av den typen man skulle ønske man selv hadde vært en del av.

Da Nelson begynte på Konservatoriet i 1995 hadde krigen vært slutt i noen år, men den lå fremdeles langt framme i folks minne. Store deler av hovedstaden var blitt gjenreist. Skjønt det er kanskje riktigere å si at hovedstaden ble gjenskapt – til en versjon av seg selv der den ubehagelige, nære historien aldri hadde funnet sted. Det fantes ingen statuer av de døde, ingen gater var oppkalt til deres ære, ingen museer med historiske minner. Ruinene ble fjernet, avenyene utvidet, trær plantet og nye nabolag reist fra asken av dem konflikten hadde jevnet med jorda. Man la til rette for shoppingsentre i hvert eneste distrikt i hovedstaden, og Gamlebyen – som aldri hadde vært et spesifikt avgrenset område, men en vanlig betegnelse på den forsømte og ødelagte bykjernen – ble restaurert, kvartal for kvartal, med blikket optimistisk rettet mot en plass på UNESCOs liste over verdensarvsteder. Trafikken ble omdirigert for å gjøre det lettere å spasere, triste fasader fikk ny farge, og politiet, som plutselig var blitt oppmerksomt, beordret de lokale lommetjuvene til å flytte virksomheten til utkanten av byen. Turistene begynte å komme tilbake, og regjeringen, i det minste, var fornøyd.

I mellomtiden hadde legenden om Desember bare vokst. Mange av Nelsons klassekamerater ved Konservatoriet hevdet at de hadde vært til stede på en eller flere av de historiske oppsetningene som barn. At det var foreldrene som hadde tatt dem med; at de hadde vært vitne til en unevnelig fordervelse, til en ukristelig sammenblanding av opplesning og opprør, av sex og barbari; at de, selv etter alle disse årene, fremdeles var preget av det, merket, ja, til og med inspirert av minnet. De var løgnere alle sammen. Men så gikk de jo faktisk på skole for å lære å lyve. Man får tro at Konservatoriets studenter snakker om andre ting i dag. At de er for unge til å huske hva alminnelig frykt innebar i de engstelige årene. Kanskje er det vanskelig for dem å forestille seg en tid da teaterkunsten ble improvisert som en reaksjon på de grusomme overskriftene, og replikkene ble framført med en følelse av frykt som ikke engang krevde skuespill. Men, slik er det med fredens beruselse, og absolutt ingen vil tilbake til det som var.

Nesten ti år etter at krigen formelt var slutt, fungerte Desember fortsatt som en løs forening av skuespillere, som innimellom satte opp en forestilling til og med, ofte hjemme hos noen, og kun for spesielt inviterte. Nå som det var relativt trygt å reise ut av byen, dro de paradoksalt nok nesten aldri ut i distriktene. Var dette et uttrykk for latskap, en passende reaksjon på at fiendtlighetene hadde tatt slutt, eller var det bare middelalderen som var i ferd med å slipe ned den ungdommelige radikalismens skarpe kanter? Henry Nuñez, en gang kompaniets stjernedramatiker, trakk seg nesten helt tilbake, en avgjørelse han ikke begrunnet med tiden han hadde tilbrakt i fengsel, men med datterens fødsel. Etter at hans fengselshjem var blitt rasert, hadde han, nesten på tross av seg selv, blitt forelsket, giftet seg og fått datteren Ana. Hvorpå: liv, hjemmeliv, forpliktelser. Før han ble fanget opp av Desember hadde han studert biologi, nok til at han fikk en lærerjobb på det som visstnok skulle være en progressiv barneskole i militærforlegningen. Arbeidet appellerte til egoet hans – han kunne snakke om alt som opptok ham i timevis uten at elevene klagde – og i hans hender var biologien en fascinerende gren av humaniora, i mye større grad enn den var en vitenskap. Det var faktisk mulig å forklare verden, og han anså det som et mirakel at studentene faktisk lyttet. Annenhver helg kjørte han drosje for å spe på budsjettet, krysset byen fra utkant til utkant i en velvillig gammel Chevrolet han hadde arvet etter faren sin. Til tross for at han ikke hadde satt sine bein i en kirke siden midt på åttitallet, festet han et knallrødt klistremerke med påskriften «Jesus elsker deg» i frontruta, for at potensielle kunder skulle føle seg beroliget. Tanketomheten i kjøringen hadde en terapeutisk virkning på ham, og han kjente de ensomme og noen ganger kjedelige gatene for godt til at de kunne by på ubehagelige overraskelser. På gode dager klarte han å la være å tenke på livet sitt.

Henry hadde en gigantisk teddybjørn i bagasjerommet, som han lot datteren kose med når han hentet henne hos moren. Henry fortalte meg at jo eldre datteren ble, desto sløvere ble hans ambisjoner. Ikke at han klandret henne – snarere tvert imot. Ana, forklarte han, hadde reddet ham fra et middelmådig liv, fra den typen liv de gamle vennene hans hadde lidd seg fram til: malere, skuespillere, fotografer, poeter – kollektivt kjent som kunstnere, på samme måte som mennene og kvinnene som øver seg på å være i et romskip er kjent som astronauter, helt uavhengig av om de har vært i verdensrommet eller ikke. Han ville ikke ha den rollen, sa han. Han var ferdig med å late som, en konklusjon han kom til i etterkant av fengselsoppholdet, etter at vennene hans ble drept.

Men på slutten av år 2000 bestemte noen av Desembers veteraner at det var viktig å minnes kompaniets grunnleggelse. Det ble planlagt en rekke forestillinger i byen, og en Desember-veteran ved navn Patalarga foreslo til og med at de skulle dra på turné. Naturligvis ringte de Henry som, etter litt nøling, sa seg villig til å bli med, under forutsetning av at de fant en ny skuespiller. I februar 2001 ble det annonsert audition for en omreisende oppsetning av Idiotpresidenten, og Nelson skrev seg ivrig på listen. Det var et år siden han var ferdig på Konservatoriet. Han og noen dusin andre unge skuespillere akkurat som han, med større entusiasme enn talent, samlet seg i en fuktig gymsal i Legon-distriktet og leste replikker som ingen hadde tatt i sin munn på over ti år. Det var som å reise tilbake i tid, tenkte Henry, og det var nettopp det han hadde vært bekymret for da forslaget ble lagt fram første gang. Han sukket, antagelig altfor høyt; han følte seg gammel. Etter at han ble skilt, tilbrakte han annenhver helg sammen med elleve år gamle Ana. Elevene hans var på datterens alder; de utførte vitenskapelige «eksperimenter» hvor absolutt ingenting sto på spill, og hvor ingen resultater kom som noen overraskelse. I det siste hadde han blitt svært deprimert av dette, og han visste ikke hvorfor. Når Ana kom på besøk hadde hun bestandig med seg en bunke tegninger som var bundet sammen med en hyssing, alt hun hadde gjort siden de så hverandre sist, og som hun høytidelig overrakte faren til vurdering. Datteren lot ikke som, i motsetning til hans gamle venner, i motsetning til ham selv: Hun var en kunstner, på den ærlige måten som bare barn kan være det, et faktum som gjorde Henry enormt stolt. De pleide å sitte på sofaen hans og diskutere hennes arbeider i fargestift og blyant og pasteller i detalj. Farge, komposisjon, strøk og tematikk. Henry pleide å ikle seg sin mest elegante, mest fornemme stemme og beskrive arbeidene hennes med store ord som hun ikke forsto, men syntes var herlige, morsomme og veldig voksne – poststrukturalistisk, antediluviansk, protosurrealistisk, afasisk. Da smilte hun, og han fortsatte. Den antropomorfistiske linjen som kjennetegner kunstnerskapet ditt er simpelthen oppsiktsvekkende! Gjemt mellom datterens kunstverker fant han ofte en ordknapp lapp fra Anas mor, bestandig den rake motsetning til datterens muntre tegninger, både hva gjaldt innhold og tone: en liste over ting som måtte gjøres, påminnelser om Anas skolepenger, aktiviteter, avtaler. Ord helt uten varme eller følelse eller spor av det livet de en gang hadde forsøkt å skape seg sammen. Leken stoppet et øyeblikk mens Henry leste.

«Hva står det, pappa?» spurte Ana.

«Moren din. Hun sier at hun savner meg».

Da knakk Henry og datteren sammen i latterkrampe. Ana forsto skilsmisser ganske så godt, til å være på hennes alder.

De planla gjenopplivningen av Henrys mest berømte stykke slik at den sammenfalt med femtenårsjubileet for den avkortede debuten og tjueårsjubileet for stiftelsen av kompaniet. Anas mor gratulerte ham da han fortalte henne om ideen. «Kanskje du kan bli satt inn igjen», sa ekskona. «Kanskje det vil vekke liv i karrieren din.»

Noe lignende hadde krysset tankene hans også, selvsagt, men for stolthetens skyld lot han som han ble fornærmet.

Nå, mens auditionen foregikk, føltes karrieren hans fjernere enn noen gang. Hva dette enn kunne kalles – en last, en besettelse, en sykdom – det var i hvert fall ingen karriere. Allikevel førte dialogen og linjene han hadde skrevet for så mange år siden til et uventet jag av følelser, og det selv når de nå ble framført av så uerfarne skuespillere som dette: minner om håp, sinne, rettferdighet. Om den enorme dramatikken på den tiden, og følelsen av svimmelhet. Han knep øynene igjen. I fengselet hadde Rogelio lært ham å plassere en metallspiral i de utmeislede rillene i en murstein, og vist ham hvordan han kunne bruke innretningen til å varme opp måltidene sine. Før han lærte dette enkle grepet, hadde alt Henry spiste vært kaldt. Fengselet var et redselsfullt sted, det mest skremmende stedet han noen gang hadde vært. Han hadde gjort sitt beste for å glemme det, men om det var noe fra den tiden som fortsatt fikk ham til å grøsse, så var det kulda: hele den tiden han satt inne, frykten, fortvilelsen, alt var redusert til temperatur. Kald mat. Kalde hender. Kalde sementgulv. Nå husket han hvordan spiralene hadde lyst, sterkt og rødt, og hvordan smilet til Rogelio også lyste, og han ble overrasket over at han fremdeles ble så rørt av disse bildene.

Skuespillerne, på sin side, var for nervøse eller opprømte til å legge merke til Henrys plagede og urolige ansikt; det vil si, dersom de hadde lagt merke til det, ville de antatt at det hadde med prestasjonene deres å gjøre.

Det skulle vise seg at noen av dem ikke engang ante hvem han var.

Men Nelson kjente igjen Henry. Han hadde hørt ham på radioen den dagen, og ikke lenge etter bestemt seg for at han ville bli dramatiker. Etter alle disse årene, var det på mange måter fortsatt drømmen hans. Hva sa han så til Henry?

Noe á la: «Herr Nuñez, det er meg en ære.»

Eller: «Jeg hadde aldri trodd jeg skulle få muligheten til å treffe Dem, min herre.»

Ordene i seg selv er ikke viktige, det var nok at han insisterte på å gå bort til bordet hvor Henry satt, oppslukt i sine egne mørke minner. Se det for deg; Nelson som strekker seg etter heltens hånd, med øyne som renner over av beundring. En forbindelse mellom to menn, mellom mentoren og hans protegé.

Da vi snakket sammen, avviste Henry at det var sånn det var.

Jeg insisterte: Kunne dramatikeren gjenkjenne sider av seg selv i den unge mannen? Noe fra sin egen fortid?

«Nei,» svarte Henry. «Jeg beklager å si det, men jeg har aldri i mitt liv vært så ung. Selv ikke som gutt.»

Uansett. En mandag i mars 2001 ble Nelson innkalt til prøver i et teater i Gamlebyen, et kvartal unna trafikkmaskinen ved Nasjonalbiblioteket, hvor faren hans hadde jobbet en gang i tiden. Etter et dystert år – et samlivsbrudd, en langvarig ansettelse i en uinteressant jobb, det triste kjølvannet etter uteksamineringen han både hadde lengtet etter og fryktet – var Nelson simpelthen henrykt over de gode nyhetene. Henry hadde rett: Nelson, nesten tjuetre år gammel, gikk rundt med en ryggsekk fylt til randen med manus, en notatbok spekket med håndskrevne historier og hodet fullt av viltre krøller. Han virket veldig mye yngre enn han var. Kanskje var dette grunnen til at han fikk rollen – ungdommeligheten hans. Uvitenheten. Formbarheten. Ambisjonene. Turneen skulle begynne om en måned. Det var da problemene begynte.