José Saramago

Lyssjakten

Oversatt av Kjell Risvik

José Saramago

Lyssjakten

Oversatt av Kjell Risvik

Til minne om Jerónimo Hilário, min bestefar

I alle sjeler, som i alle hus, ligger det noe skjult bak fasaden.

Raul Brandão

I

Gjennom de flagrende slørene som hadde tatt bolig i søvnen hans, hørte Silvestre den første skramlingen i servise, og han kunne ha sverget på at det skimret lys gjennom de store maskene. Han holdt på å bli arg, men så gikk det opp for ham at han bare var i ferd med å våkne. Han blunket iherdig, gjespet, ble liggende urørlig og merket hvordan søvnen langsomt måtte vike. Med et rykk satte han seg opp i sengen. Han strakte på seg så det knakte i armene. Under trøyen rykket det skjelvende i ryggmusklene. Han hadde en kraftig overkropp, store, faste armer, og senesterke muskler over skulderbladene. Musklene hadde han god bruk for i sitt yrke som skomaker. Hendene var som forstenet, huden i håndflatene så tykk at man kunne stikke nål og tråd gjennom den uten at det blødde.

I en langsommere bevegelse svingte han bena ut av sengen. De tynne lårene og kneskålene, som var hvite fordi buksebena gnisset bort hårene, gjorde Silvestre dypt trist og mismodig. Han var stolt av overkroppen, ja visst, men bena var han rasende på, de var så spjælete at man ikke skulle tro de var hans.

Mens han satt der og stirret motfallent på de bare føttene på gulvteppet, klødde han seg i det gråsprengte håret. Så lot han hånden gli over ansiktet og kjente på knoklene og skjeggstubbene. Motvillig reiste han seg og tok et par skritt over gulvet. Han hadde en ganske snodig skikkelse, stavrende på ben så lange som stylter, i underbukse og trøye, en hårmanke som var isprengt salt og pepper, en diger, krum nese og så den svære overkroppen som bena knapt kunne bære.

Han speidet etter buksen, men fant den ikke. Da strakte han halsen mot døren og ropte:

– Mariana! Du! Hvor er buksen min?

(Stemme innenfra.)

– Jeg kommer, jeg kommer!

Måten Mariana gikk på, vitnet om at hun var tykk og ikke kunne bevege seg fort. Silvestre måtte vente en god stund, og han ventet tålmodig. Konen dukket opp i døren:

– Her er den.

Hun kom med buksen foldet over den høyre armen, en arm som var tykkere enn bena til Silvestre. Og så la hun til:

– Jeg skjønner ikke hva du gjør med bukseknappene. Hver eneste uke blir noen borte. Jeg må visst snart feste dem med ståltråd …

Marianas stemme var like tykk som sin eier. Og like åpenhjertig og godmodig som øynene. Det streifet henne ikke at hun skulle ha sagt noe vittig, men mannen hennes smilte med alle rynkene i ansiktet og de få tennene han hadde i behold. Han tok imot buksen, trakk den på seg under konens overbærende blikk og var tilfreds, nå som antrekket fikk kroppen til å virke mer ordentlig og velproporsjonert. Silvestre var like forfengelig når det gjaldt kroppen sin som Mariana var likeglad med det naturen hadde forunt henne. Ingen av dem gjorde seg noen illusjoner om den andre og visste godt at ungdommens glød for alltid hadde sluknet, men de elsket hverandre like ømt og kjærlig som da de giftet seg for tredve år siden. Ja, kanskje var kjærligheten enda større nå, da den ikke lenger hentet næring fra en virkelig eller innbilt fullkommenhet.

Silvestre fulgte etter sin kone ut på kjøkkenet. Han forsvant inn på badet og kom tilbake ti minutter senere, nyvasket. Han hadde ikke gredd seg, for det var umulig å temme luggen som tronet (tronet er det rette ordet) på hodet – «skipsmoppen», som Mariana kalte den.

De to kaffekoppene sto og dampet på bordet, og det luktet godt og friskt og rent på kjøkkenet. Marianas runde kinn glinset, og den fete kroppen vagget og disset når hun gikk rundt i rommet.

– Du blir tjukkere og tjukkere, kjerring …!

Silvestre lo. Mariana lo med. Som to unger, rett og slett. De satte seg til bords. Drakk den varme kaffen langsomt, slurpet høyt for moro skyld. Hvem kunne slurpe høyest?

– Nå, hva blir det til?

Nå lo ikke Silvestre mer. Mariana ble også alvorlig. Selv kinnene virket mindre blussende.

– Jeg vet ikke. Du bestemmer.

– Jeg sa det alt i går. Sålene blir bare dyrere og dyrere. Kundene klager over at jeg tar for mye betalt. Men det er sålene … Jeg kan ikke trylle heller. Jeg ber dem alltid si meg hvem det er som gjør jobben billigere enn jeg. Men klage gjør de likevel …

Mariana stanset ham i dette utbruddet. Den slags førte ingensteds hen. Det de måtte finne ut av, var spørsmålet om en leieboer.

– Det hadde ikke vært så dumt. Det ville være til hjelp for å betale husleien, og hvis det var en enslig mann, kunne jo du ta klesvasken, og da kunne vi klare oss.

Mariana tømte skålen for det som var igjen av den sukrede kaffen og svarte:

– Det hadde vært helt greit for meg. Det hadde hjulpet …

– Akkurat. Men at vi skulle leie ut på nytt, etter at vi ble kvitt den dama som flyttet …

– Det er ikke noe å gjøre med! Hvis det er en grei fyr … Jeg kommer jo godt ut av det med alle, så sant de kommer ut av det med meg.

– Da gjør vi et nytt forsøk … En enslig mann som bare kommer for å sove, det er det som ville passe best. Jeg leverer inn annonsen alt i ettermiddag. Silvestre reiste seg, allerede før han hadde tygd ferdig den siste brødbiten, og sa: – Så, da begynner jeg å arbeide.

Han gikk inn på soveværelset igjen og bort til vinduet. Han trakk til side forhenget, en slags skillevegg som delte rommet. Der var det en plattform, og på den sto det et arbeidsbord. Syler, lester, tråd, bokser med nudder, såler og lær. På et hjørne, en pakke fransk tobakk og fyrstikker.

Silvestre åpnet vinduet og kastet et blikk ut. Ikke noe nytt. Ikke mange mennesker ute og gikk. Et sted i nærheten var det en kvinne som falbød hestebønner. Silvestre kunne ikke begripe hva mennesket levde av. Ingen han kjente, spiste hestebønner, og selv hadde han ikke spist noen på over tyve år. Andre tider, andre skikker, andre matvarer. Etter at han hadde oppsummert problemet med disse ordene, satte han seg. Han åpnet tobakkspakken, fisket sigarettpapiret opp fra mylderet av ting som fløt utover bordet, og rullet seg en røyk. Han tente den, tok et dypt drag og satte i gang med arbeidet. Han skulle flikke et par tåkapper, og det var noe han alltid la all sin flid i.

En gang iblant kastet han et nytt blikk ut på gaten. Det lysnet så smått, selv om det var overskyet, og det hang en lett dis i luften som visket ut konturene av folk og ting.

I de mangfoldige lydene som allerede fylte huset, begynte Silvestre å skjelne klapringen i hæler på vei ned trappen. Han visste straks hvem det var. Han hørte husdøren gå opp, og bøyde seg ut.

– God dag, Adriana!

– God dag, senhor Silvestre!

Den unge damen stanset utenfor vinduet. Hun var kortvokst og hadde tykke briller som gjorde øynene til to ørsmå, urolige kuler. Hun var midtveis mellom tredve og førti år, og et og annet grått hår stripet allerede den enkle frisyren.

– Så er det på’n igjen, hva?

– Stemmer. Vi snakkes, senhor Silvestre.

Slik var det hver morgen. Når Adriana gikk hjemmefra, sto skomakeren allerede i vinduet i første etasje. Det var umulig å komme seg ut uten å se den flokete hårmanken og uten å høre den uunngåelige hilsenen. Silvestre fulgte henne med blikket. Sett på så lang avstand virket hun, i skomakerens maleriske sammenligning, som «en sjaskete sekk». Da Adriana kom til hjørnet, snudde hun seg og vinket til noen i tredje etasje. Så forsvant hun.

Silvestre la fra seg skoen og stakk hodet ut av vinduet. Han var ingen snushane, men han likte damene i tredje etasje, de var gode kunder og gode mennesker. Med fordreid stemme, fordi han måtte vri på halsen, hilste han:

– Hallo, frøken Isaura! Står til?

Fra tredje etasje kom svaret, noe dempet på grunn av avstanden:

– Ikke så verst. Tåken …

Om tåken gikk ut over morgenens skjønnhet, var ikke så godt å si. Isaura lot samtalen dø ut og lukket vinduet sakte. Hun hadde ingenting imot skomakeren, hans tenksomme og samtidig muntre fremtoning, men denne morgenen var hun ikke i humør til å prate. Hun hadde en haug med skjorter som hun måtte bli ferdig med til helgen. De skulle leveres på lørdag, hva som enn skjedde. Helst skulle hun ha gjort seg ferdig med romanen. Det var bare rundt femti sider igjen, og hun var kommet til et veldig spennende kapittel. Alle de hemmelige kjærlighetsaffærene, som skulle stå sin prøve gjennom utallige gjenvordigheter og viderverdigheter, fengslet henne. Dessuten var romanen velskrevet. Isaura hadde nok erfaring som leser til å kunne bedømme det. Hun nølte. Men hun skjønte fort at hun ikke engang kunne tillate seg å nøle. Skjortene ventet. Innenfra hørte hun høye stemmer: Moren og tanten pratet sammen. Sånn som de kvinnene pratet! Hva hadde de å si hverandre hele dagen lang, som ikke var sagt tusen ganger før?

Hun gikk gjennom rommet der hun sov sammen med søsteren. Romanen lå på puten. Hun kastet et grådig blikk på den, men gikk videre. Foran speilet på garderobeskapet, som viste speilbildet av henne fra topp til tå, ble hun stående. Hun hadde på seg en morgenkåpe som smøg seg inntil den lange og smale, men smidige og elegante kroppen. Hun lot fingertuppene gli over de bleke kinnene der de første rynkene tegnet tynne striper, mer som en anelse enn som noe synbart. Hun sukket til det bildet speilet kastet tilbake til henne, og skyndte seg bort.

Ute på kjøkkenet pratet de to gamle kvinnene fortsatt. De var ganske like, med helt grått hår, brune øyne, de samme svarte kjolene med enkelt snitt, og de snakket fort og skingrende, uten opphold og i samme tonefall:

– Det er det jeg sier. Kullet er bare jord. Vi må klage til kullhandleren, sa den ene.

– Klart det, svarte den andre.

– Hva snakker dere om? spurte Isaura idet hun kom inn.

Den ene av kvinnene, hun med det livligste blikket og den mest høyreiste skikkelsen, svarte:

– Det er kullet som er så elendig. Vi må klage på det.

– Som du vil, tante.

Tante Amélia var, for å si det slik, husholdersken. Det var hun som lagde mat, førte regnskap og fordelte porsjonene på tallerkenene. Cândida, moren til Isaura og Adriana, tok seg av husarbeidet, klesvasken, de broderte trekkene som var lagt over møblene, og de høye vasene med papirblomster som bare ble byttet ut med ekte blomster i høytidene. Cândida var den eldste, og enke akkurat som Amélia. To enker som alderdommen allerede hadde gjort roligere til sinns.

Isaura satte seg til symaskinen. Før hun tok fatt på arbeidet, kikket hun ut på elven, som var så bred at den andre bredden forsvant i tåken. Som om den var et hav. Hustakene og skorsteinene knuste den illusjonen, men allikevel, om man gjorde en kraftanstrengelse for ikke å se dem, lå de få kilometerne med vann der som et osean. En høy fabrikkpipe til venstre spydde røykskyer opp mot den hvite himmelen.

Isaura hadde alltid hatt sans for disse stundene da hun lot blikket og tankene drive, før hun bøyde hodet over symaskinen. Utsikten var alltid den samme, men ensformig syntes hun bare at den var de halsstarrig blå og strålende lyse sommerdagene, når alt var klart og entydig. En tåkete morgen som denne, med en lett tåke som ikke helt sperret for sikten, la noe ubestemmelig og drømmeaktig over byen. Isaura frydet seg over alt dette. Hun tøyde gleden ut i det lengste. På elven gled en lekter forbi, så mykt som om den svevde på en sky. Det røde seilet ble rosa gjennom tåkedisen. Plutselig stevnet båten inn i en tettere sky som slikket vannet, og akkurat idet den igjen skulle tre frem i Isauras synsfelt, forsvant den bak en husgavl.

Isaura sukket. Det var denne morgenens andre sukk. Hun ristet på hodet, som når noen dukker opp til overflaten etter å ha dykket, og symaskinen knatret iltert i vei. Tøyet gled frem under trykkfoten, og fingrene førte det frem så mekanisk som om de var en del av mekanismen. Isaura ble lett fortumlet av støyen, men fikk inntrykk av at noen snakket til henne. Hun stanset hjulet brått, og stillheten vendte tilbake. Hun snudde seg:

– Hva er det?

Moren gjentok:

– Er det ikke litt vel tidlig?

– Tidlig? Hvordan det?

– Det vet du godt … Naboen …

– Ja, men hva skal jeg gjøre da, mor? Hva kan jeg for at naboen i etasjen under jobber om natten og sover om dagen?

– Du kunne i det minste vente litt. Jeg liker ikke krangel med naboene …

Isaura trakk på skuldrene. Hun tråkket igjen på pedalen og hevet stemmen over bråket fra maskinen:

– Og så vil du at jeg skal gå til butikken og si at de må vente, da?

Cândida ristet sakte på hodet. Hun var som oftest rådløs og ubesluttsom og plaget av den herskesyke søsteren, som var tre år yngre enn henne, og hun hadde dårlig samvittighet for å ligge døtrene til byrde. Hennes høyeste ønske var å ikke være til bry, leve ubemerket, utvisket som en skygge i mørket. Hun skulle til å svare, men da hun hørte Amélias skritt, tidde hun og gikk tilbake til kjøkkenet.

Imens jobbet Isaura iherdig og fylte huset med støy. Gulvet vibrerte. De bleke kinnene fikk etter hvert farge, og i pannen piplet det frem noen svettedråper. Nok en gang hørte hun at noen kom inn i rommet, og saktnet tempoet.

– Du må ikke jobbe så fort. Du sliter deg ut.

Tante Amélia sa aldri et ord for mye. Bare det som var nødvendig, og aldri mer enn det som var uunnværlig. Men det sa hun på en slik måte at de som hørte det, verdsatte knappheten. Det var som om ordene oppsto i munnen hennes i samme øyeblikk som de ble ytret: De kom ut fulle av betydning, mettet av mening, jomfruelige. Det var derfor de virket så myndige og overbevisende. Isaura senket tempoet.

Få minutter senere ringte det på døren. Cândida gikk for å lukke opp, ble borte et øyeblikk og kom tilbake, forvirret og slukøret.

– Hva var det jeg sa? mumlet hun. – Hva var det jeg sa …?

Amélia så opp.

– Hva er det?

– Det er nabofruen nedenunder som kommer for å klage. Dette spetakkelet … Snakk med henne du, snakk med henne du …

Søsteren gikk fra tallerkenene som hun akkurat sto og vasket opp, tørket av hendene på en klut og gikk til døren. På trappeavsatsen sto nabofruen.

– God dag, dona Justina. Hva ønsker damen?

Amélia var til enhver tid og i enhver situasjon høfligheten selv. Men når hun gjorde seg mer enn alminnelig høflig, virket hun forferdelig kald. De ørsmå pupillene gravde seg inn i ansiktet de stirret på, og skapte en følelse av ubehag og forlegenhet som ingen kunne unndra seg.

Nabofruen hadde kommet godt overens med Amélias søster og hadde sagt omtrent alt hun skulle si. Nå sto hun overfor et mindre fryktsomt ansikt og et mer direkte blikk. Hun stotret:

– God dag, dona Amélia. Det er min mann som … Han arbeider hele natten i avisen, som du vet, og det er bare om formiddagen han kan hvile … Han blir alltid rasende når noen vekker ham, og det er jeg som må høre på ham. Hvis dere kunne lage mindre støy med symaskinen, ville jeg være takknemlig …

– Jeg vet det, men niesen min er nødt til å arbeide.

– Det forstår jeg. Meg gjør det da heller ingenting, men du vet hvordan mannfolk er …

– Ja, ja, jeg vet det. Og jeg vet også at din mann heller ikke bekymrer seg noe særlig for naboenes søvn når han kommer hjem langt på natt.

– Hva skal jeg gjøre, da? Jeg har gitt opp å mase på ham om å gå stille i trappen.

Justinas lange og uttærede skikkelse livnet til. Et ondsinnet lite lys begynte å skimre i øynene hennes. Amélia avsluttet samtalen:

– Vi skal vente litt til. Du kan ta det helt med ro.

– Mange takk, dona Amélia.

Amélia mumlet et kort og tvert «ikke noe å takke for!» og lukket døren. Justina gikk ned trappen. Hun var kledd i sorg, og høy og dyster som hun var, med det svarte håret delt i midtskill, så hun ut som en hengslete leddedukke, for stor for en kvinne uten det minste tilløp til kvinnelig ynde. Bare de svarte øynene, dypt innsunket i en diabetikers forpinte øyehuler, virket paradoksalt vakre, men så dystre og alvorlige at inntrykket ble alt annet enn yndig.

Da hun kom til trappeavsatsen, stanset hun utenfor døren rett overfor sin egen og la øret inntil den. Der innefra kom det ikke en lyd. Hun skar en hånlig grimase og snudde seg bort. Idet hun skulle gå inn til seg selv igjen, hørte hun en dør gå opp i etasjen over, og like etter lyden av stemmer. Hun la dørmatten bedre til rette for å ha et påskudd til å bli der ute.

Ovenfra kom det en livlig dialog:

– Det hun ikke vil, er nettopp å jobbe! sa en ergerlig kvinnestemme.

– Det kan så være. Men man må passe godt på jentungen. Hun er i en farlig alder, svarte en mannsstemme. – Man vet aldri hvordan slikt ender.

– Farlig alder, du liksom. Hva er det? Du er uforbederlig. Nitten år og i en farlig alder? Oppriktig talt …!

Justina fant ut at hun skulle riste dørmatten skikkelig, for å gjøre seg bemerket. Samtalen der oppe ble avbrutt. Mannen kom ned trappen og sa i det samme:

– Ikke tving henne til å gå. Hvis det er noe nytt, kan du ringe meg på kontoret. På gjensyn.

– På gjensyn, Anselmo.

Justina hilste på naboen med et smil uten spor av vennlighet. Anselmo gikk forbi, løftet hånden høytidelig i retning av hattebremmen og ytret en seremoniell hilsen med velklingende stemme. Ytterdøren smalt igjen med en umiskjennelig lyd idet han trådte ut på gaten. Justina hilste opp trappen:

– God dag, dona Rosália.

– God dag, dona Justina.

– Hva er det med Claudinha? Er hun syk?

– Hvordan kan du vite det?

– Jeg skulle akkurat til å riste dørmatten da jeg hørte mannen din. Jeg syntes det hørtes som …

– Det er tull. Anselmo orker bare ikke å høre at jentungen klager. Hun er yndlingen hans … Hun sier hun har vondt i hodet. Dovenskap, det er det som feiler henne. Hun har ikke mer vondt i hodet enn at hun har sovnet igjen!

– Det er aldri godt å vite, dona Rosália. Det var på den måten jeg mistet datteren min, Gud være hennes sjel nådig. Det var ingenting, det var ingenting, sa de, og så var det hjernehinnebetennelse … Hun trakk opp et lommetørkle og snøt seg kraftig. Så fortsatte hun: – Stakkars liten … Bare åtte år … Jeg glemmer det aldri … Det er snart to år siden, du husker vel det, dona Rosália?

Rosália husket det og tørket en tåre for syns skyld. Justina hadde ikke tenkt å gi seg, hun ville trekke frem velkjente detaljer, med støtte i nabofruens tilgjorte medfølelse, da en hes stemme avbrøt henne.

– Justina!

Det bleke ansiktet til Justina ble som forstenet. Hun fortsatte å snakke med Rosália til stemmen ble høyere og heftigere:

– Justina!!!

– Hva er det? spurte hun.

– Vil du vennligst komme inn. Jeg vil ikke ha noe snakk i trappen. Hvis du hadde vært så sliten etter arbeidet som jeg, ville du ikke ha vært opplagt til å skravle!

Justina trakk likeglad på skuldrene og snakket videre. Men den andre kvinnen følte seg brydd og sa adjø. Justina gikk inn igjen. Rosália gikk ned noen trinn og spisset ører. Gjennom døren lød det noen bryske ord. Så ble det plutselig stille.

Slik var det alltid. Man hørte mannen kjefte, så sa kvinnen noen få, uhørlige ord, og han tidde. Rosália syntes det var veldig rart. Justinas mann hadde ord på seg for å være en bølle, med den digre kroppen og de grove manerene. Han hadde ennå ikke fylt førti, men virket eldre på grunn av det dvaske ansiktet, de bulende øynene og den alltid hengende, glinsende underleppen. Ingen kunne begripe hvorfor to så forskjellige mennesker hadde giftet seg med hverandre. Det var ingen som kunne huske å ha sett dem sammen på gaten. Det var heller ingen som skjønte hvordan to mennesker, som så visst ikke var pene (Justinas øyne var vakre, men ikke pene) kunne ha fått en datter som var så til de grader yndig som lille Matilde. Man kunne godt si at naturen hadde feilet, og etterpå, da den oppdaget feiltagelsen, hadde den rettet den opp ved å la ungen forsvinne.

Det som var sikkert, var at den bryske og brutale Caetano Cunha, setter i Notícias do Dia, som alltid struttet av fett, nyheter og ubehøvlethet, dempet seg etter tre skjellsord bare hans kone mumlet et eller annet, hun, den diabetiske og skrøpelige Justina, som et vindpust ville kunne blåse over ende.

Det var en gåte hun var ute av stand til å oppklare. Hun ventet litt til, men stillheten var total. Hun gikk inn igjen og lukket døren forsiktig for ikke å vekke datteren, som lå og sov.

Som sov eller lot som hun sov. Rosália kikket inn gjennom dørsprekken. Hun syntes hun så datterens øyelokk sitre. Hun åpnet døren helt og gikk bort til sengen. Maria Cláudia knep øynene altfor hardt igjen, til ingen nytte. Ørsmå rynker fremkalt av kraftanstrengelsen, viste stedet der det senere skulle komme rynker i øyekroken. På de tykke leppene satt det fremdeles rester av leppestift fra dagen før. På grunn av det brune, kortklipte håret så hun ut som en rampegutt, noe som ga henne en pirrende og utfordrende, nesten tvetydig skjønnhet.

Rosália betraktet datteren med en viss mistro til den dype søvnen som etter alt å dømme var bedrag. Hun sukket lett. Moderlig omsorgsfullt la hun teppet bedre til rette rundt halsen på datteren. Reaksjonen kom straks. Maria Cláudia åpnet øynene. Hun lo høyt, prøvde å forstille seg, men det var for sent:

– Du kilte, mamma!

Rasende over å ha blitt holdt for narr, og fremfor alt fordi datteren hadde grepet henne på fersk gjerning, i ferd med å uttrykke moderlig omsorg, reagerte Rosália surt:

– Jaså, du lå og sov, hva? Og du har vel ikke vondt i hodet mer? Du gidder ikke arbeide, din dovenpels!

Liksom for å holde med moren, strakte jenta velbehagelig på seg og tøyde musklene. Nattdrakten som var pyntet med blonder, åpnet seg da hun spente brystkassen – og to små, runde bryster tittet frem. Rosália visste ikke riktig hvorfor denne sorgløse bevegelsen gjorde henne pinlig berørt, men hun kunne iallfall ikke legge skjul på misnøyen og brummet:

– Dekk deg til, er du snill! Nå for tiden sjenerer dere dere ikke engang for deres egen mor!

Maria Cláudia sperret øynene opp. De var blå, skinnende blå, men kalde, som stjernene, som er så langt borte, og som vi derfor bare kan fornemme som lys.

– Det gjør da vel ingenting? Sånn! Nå har jeg dekket meg til.

– Da jeg var på din alder, ville jeg fått en ørefik om jeg hadde vist meg sånn for moren min.

– Det kunne virkelig ikke være noe å slå for …

– Ikke det? Det hadde vært til pass for deg.

Maria Cláudia strakte armene dovent i været, så gjespet hun:

– Tidene har forandret seg, mamma.

Rosália svarte mens hun åpnet vinduet:

– Ja, det har de. Til det verre. Så snudde hun seg mot sengen. – Hva blir det til? Skal du på arbeidet eller ikke?

– Hvor mange er klokken?

– Nesten ti.

– Da er det for sent.

– For litt siden var det ikke det.

– Da hadde jeg vondt i hodet.

De korte og kjappe replikkene røpet irritasjon på begge sider. Rosália kokte av tilbaketrengt raseri. Maria Cláudia gremmet seg over morens moraliserende bemerkninger.

– Vondt i hodet, vondt i hodet! Du gjør deg til, det er det du gjør!

– Jeg hadde vondt i hodet, har jeg sagt. Det er det vel ikke noe å gjøre med?

Nå sprakk det for Rosália:

– Er det en måte å svare på, jente? Jeg er moren din, hører du det?

Jenta lot seg ikke avskrekke. Hun trakk på skuldrene, og med det ville hun tilkjennegi at det ikke var noe å diskutere, og så kom hun seg opp av sengen med et sprang. Barbent sto hun der i silkenattkjolen, som smøg seg inntil den bløte og velskapte kroppen. Rosálias sydende irritasjon ble slått av datterens friske skjønnhet, og misstemningen forsvant som vann i tørr sand. Rosália var stolt av Maria Cláudia, av den flotte kroppen hennes. Det neste hun sa, var å oppfatte som en kapitulasjon:

– Du må gi beskjed på kontoret.

Maria Cláudia tilkjennega ikke at hun satte pris på den nye tonen. Hun svarte likeglad:

– Jeg går ned til dona Lídia og ringer.

Rosália ble igjen irritert, kanskje fordi datteren hadde tatt på seg en morgenkåpe og nå, sånn noenlunde påkledd, ikke maktet å fascinere henne.

– Du vet godt at jeg ikke liker at du er hjemme hos dona Lídia.

Maria Cláudias øyne var mer uskyldige enn noensinne:

– Nei jaså! Hvorfor ikke? Det skjønner jeg ikke.

Hvis samtalen hadde fortsatt, ville Rosália ha sagt ting som hun helst ville holde for seg selv. Hun visste at datteren ikke var uvitende om det, men mente at det var visse ting det var skadelig å ta opp overfor en ugift ung dame. Fra sin egen oppdragelse satt hun igjen med en forestilling om at det måtte herske en viss respekt mellom foreldre og barn – og handlet deretter. Hun lot som hun ikke hadde hørt spørsmålet og gikk sin vei.

Maria Cláudia, som nå ble alene, smilte. Hun stilte seg foran speilet og kneppet opp morgenkåpen, åpnet nattkjolen og så på brystene sine. Det gikk en skjelving gjennom henne. En lett rødme steg opp i ansiktet. Hun smilte igjen, litt nervøs, men tilfreds. Det hun hadde gjort, ga henne en behagelig følelse, som en snev av syndighet. Så kneppet hun igjen, så seg igjen i speilet og forlot rommet.

På kjøkkenet gikk hun bort til moren, som holdt på å steke brødskiver, og kysset henne. Rosália kunne ikke nekte for at hun nøt det kysset. Hun gjengjeldte det ikke, men hjertet hamret av fryd:

– Gå og vask deg, jenta mi, brødet er straks ferdig.

Maria Cláudia stengte seg inne på badet. Hun kom ut igjen frisk og opplagt, med skinnende ren hud, de usminkede leppene lett hovne på grunn av det kalde vannet. Morens øyne glitret ved synet. Hun satte seg til bords og begynte å spise med god appetitt.

– Deilig å være hjemme en gang iblant, ikke sant? spurte Rosália.

Jenta lo hjertelig:

– Der kan du se! Har jeg rett eller ikke?

Rosália følte at hun hadde vært for ettergivende. For å rette opp inntrykket vred hun på utsagnet:

– Da sier vi det, men man skal ikke overdrive heller.

– Det er ingen som kjefter på meg på jobben.

– De kommer til å gjøre det. Du må passe arbeidet. Faren din tjener ikke stort, vet du.

– Ta det helt med ro. Jeg vet hva jeg har å gjøre.

Rosália skulle gjerne visst hva det var, men ville ikke spørre. De spiste videre i taushet. Maria Cláudia reiste seg og sa:

– Jeg går og spør dona Lídia om jeg får låne telefonen.

Moren åpnet igjen munnen og skulle til å protestere, men tok seg i det. Datteren var allerede ute i gangen.

– Døren kan du godt la stå åpen, du kommer jo straks igjen.

På kjøkkenet hørte Rosália døren smelle igjen. Hun kunne aldri tro at datteren hadde gjort det med vilje for å ergre henne. Hun fylte vann i baljen og begynte å vaske opp etter frokosten.

Maria Cláudia delte ikke morens betenkeligheter når det gjaldt omgangen med naboen i etasjen under, men syntes tvert imot at dona Lídia var veldig sympatisk. Før hun ringte på, rettet hun på kragen på morgenkåpen og strøk hendene over håret. Hun angret at hun ikke hadde tatt litt rødt på leppene.

Dørklokken ga fra seg en skingrende lyd som gjenlød i den stille oppgangen. Maria Cláudia kunne høre at Justina så på henne i kikkhullet. Hun skulle til å snu seg på en utfordrende måte, men i det samme gikk døren opp, og dona Lídia sto i døren.

– God dag, dona Lídia.

– God dag, Claudinha. Hva bringer deg hit? Skal du ikke komme inn?

– Unnskyld, men …

I den mørke gangen følte jenta seg omsluttet av den lune, velluktende atmosfæren.

– Så, hva er det?

– Jeg kommer for å plage deg igjen, dona Lídia.

– Du da, du plager meg vel ikke. Du vet godt at jeg gjerne har deg på besøk.

– Takk. Jeg skulle bare høre om jeg kunne få ringe til kontoret og si at jeg ikke kommer i dag.

– Bare ring, Claudinha.

Hun skjøv henne varsomt i retning av soveværelset. Maria Cláudia var alltid forlegen når hun skulle dit inn. Lídias rom hadde en atmosfære som gjorde henne helt ør. Møblene var flotte, hun hadde aldri sett maken, det var speil, forheng, en rød sofa, et loddent teppe på gulvet, parfymeflasker på kommoden, duft av dyr tobakk, men det var ikke noe av dette som hver for seg utløste forfjamselsen. Kanskje var det alt til sammen, kanskje var det Lídias nærvær, noe vagt og ubestemmelig, lik en gass som trenger gjennom alle filtre og etser og brenner. I dette rommet mistet hun alltid selvbeherskelsen. Hun ble svimmel, som om hun hadde drukket champagne, en slags uimotståelig trang til å begå dumheter.

– Der har du telefonen, sa Lídia. – Vær så god.

Hun skulle til å trekke seg tilbake, men Maria Cláudia sa fort:

– For min del behøver du ikke å gå, dona Lídia. Det er ikke noe viktig …

Hun sa den siste setningen i et tonefall og med et smil som syntes å tyde på at helt andre ting var viktige, og at dona Lídia godt visste hva. Hun ble bare stående der, og Lídia utbrøt:

– Sett deg, Claudinha! Der, på sengekanten.

Med skjelvende ben satte hun seg. Hun la den ledige hånden på dundynen som var trukket med blå sateng, og uten å tenke over det ga hun seg til å kjæle med det bløte stoffet, nesten vellystig. Lídia virket uinteressert. Hun hadde åpnet en sigarettpakke og tent en Camel. Hun røykte ikke fordi hun var avhengig eller hadde behov for det, men sigaretter hørte til det kompliserte opplegget av holdninger, ord og fakter, alt med samme siktemål: å imponere. Det var i seg selv blitt som hennes annen natur – straks hun var sammen med noen, samme hvem, var hun ute etter å imponere. Sigaretten, en fyrstikk som sakte ble strøket av, det første draget, langt og drømmende, alt hørte med til spillet.

Maria Cláudia forklarte i telefonen, med mange fakter og store ord, hvor «forferdelig» vondt hun hadde i hodet. Hun fortrakk munnen i en grimase som skulle vise hvor store smertene var. Til slutt la jenta på og reiste seg:

– Da var det gjort, dona Lídia. Tusen takk.

– Du da! Du vet godt at jeg alltid står til tjeneste.

– Får jeg lov? Her har du fem tostões for telefonen.

– Tullejente! Behold pengene. Når skal du endelig venne deg av med å ville betale for telefonen?

Begge smilte og vekslet blikk. Plutselig ble Maria Cláudia redd. Det var ingenting å være redd for, iallfall ikke på den umiddelbare, fysiske måten, men fra det ene øyeblikket til det andre fornemmet hun noe skremmende i rommet. Kanskje var det atmosfæren, som for litt siden bare hadde gjort henne litt fortumlet, som nå plutselig var blitt kvelende.

– Ja, da går jeg. Og takk, enda en gang.

– Har du ikke lyst til å bli en liten stund?

– Jeg har mye å gjøre. Mor venter på meg.

– Da skal jeg ikke oppholde deg.

Lídia hadde en rød morgenkåpe av stiv taft, som skimret like grønnlig som vingene til enkelte biller, og etterlot seg en sterk duft av parfyme. Mens Maria Cláudia hørte raslingen i stoffet, pustet hun inn den varme, bedøvende duften fra Lídia, lukt som ikke bare var parfyme, men som også kom fra selve kroppen hennes. Maria Cláudia merket at det var like før hun helt mistet fatningen.

Etter at Claudinha hadde gått, med enda flere takksigelser, gikk Lídia tilbake til soveværelset. Sigaretten lå og ulmet i askebegeret. Hun knuste gloen for å stumpe den. Så slengte hun seg på sengen. Hun foldet hendene i nakken og la seg bedre til rette på den bløte dundynen som Maria Cláudia hadde kjælt med. Telefonen ringte. Med en doven håndbevegelse tok hun av røret.

– Ja … Det er meg … Ah! Ja. (…) Gjerne. Hva står på menyen i dag? (…) Det er bra. Vi tar det. (…) Nei, ikke det. (…) Hm! Ja vel. (…) Og frukt? (…) Det liker jeg ikke. (…) Det trengs ikke. Jeg liker det ikke. (…) Kanskje det. (…) Bra. Ikke for sent, da. (…) Ikke glem å sende månedsregningen. (…) Adjø.

Hun la på røret og lot seg igjen synke ned på sengen. Hun gjespet stort, uhemmet, slik man gjør når man ikke frykter indiskré iakttagere, en gjesp som avslørte at en av de innerste jekslene manglet.

Lídia var ikke pen. Om man tok for seg trekk for trekk, ville en analyse konkludere med at en slik fysiognomi var like fjern fra skjønnhet som fra hverdagslighet. Akkurat nå svekket det også inntrykket at hun ikke hadde sminket seg. Ansiktet glinset av nattkrem, og øyebrynene skulle vært nappet ved endene. Lídia var faktisk ikke pen, og dertil kom den viktige omstendigheten at kalenderen allerede hadde passert den dagen da hun hadde fylt toogtredve, og at treogtredveårsdagen ikke var så langt unna. Men hele skikkelsen utstrålte noe uimotståelig forførerisk. Øynene var kastanjebrune, håret svart. Ansiktet fikk et mannhaftig hardt uttrykk når hun var trett, især rundt munnen og nesevingene, men Lídia visste godt hvordan hun med en nennsom forandring kunne gjøre det innsmigrende og bedårende. Hun var ikke en kvinne av det slaget som virker tiltrekkende på grunn av kroppens former, men hun utstrålte sensualitet fra fotsåle til isse. Hun hadde en egen evne til å la det gå en skjelving gjennom kroppen, noe som drev elskeren fra forstanden, slik at han ikke hadde noe å stille opp mot det han oppfattet som naturlig, den simulerte bølgen som han innbilte seg var ektefølt. Lídia visste hva hun gjorde. Alt var kort i hennes spill – og kroppen hennes, slank som et siv og sitrende som en stålstang, var hennes beste trumf.

Hun vaklet: Skulle hun legge seg til å sove eller stå opp? Hun tenkte på Maria Cláudia, på hennes friske ungdommelige skjønnhet, og selv om hun fant det uverdig å sammenligne seg selv med en unge, kjente hun et lite stikk i hjertet, et tilløp til misunnelse som hentet frem rynker i pannen. Hun ville stelle seg, sminke seg, legge størst mulig avstand mellom Maria Cláudias ungdom og sin egen evne til forførelse som den erfarne kvinnen hun var. Hun sto fort opp. Hun hadde allerede tent varmtvannsberederen. Badevannet var klart. Med en eneste bevegelse lot hun morgenkåpen falle. Så tok hun tak i falden på nattkjolen og trakk den over hodet. Dermed var hun splitter naken. Hun kjente på temperaturen i vannet og lot seg gli ned i badekaret. Hun vasket seg langsomt. Lídia visste godt hvor viktig det var med renslighet i hennes situasjon.

Ren og oppkvikket tullet hun seg inn i badekåpen og gikk ut på kjøkkenet. Før hun vendte tilbake til soveværelset, tente hun gassblusset og satte over vann til te.

I soveværelset tok hun på seg en enkel, men elegant kjole som fremhevet kurvene og gjorde henne yngre, sminket i all hast ansiktet, godt fornøyd med seg selv og kremen hun hadde begynt å bruke. Hun gikk ut på kjøkkenet igjen. Vannet kokte allerede. Hun tok av kjelen. Da hun åpnet teboksen, oppdaget hun at den var tom. Hun skar en ergerlig grimase. Hun satte fra seg boksen og gikk tilbake til soveværelset. Hun hadde tenkt å ringe til butikken, hadde allerede tatt av røret, men da hun hørte noen snakke utenfor, åpnet hun vinduet.

Tåken hadde lettet, og himmelen var blå, den vasne blå fargen man ser tidlig på våren. Solen kom langt borte fra, så langt at luften kjentes forfriskende sval.

Fra vinduet til venstre i første etasje var det en kvinne som ga og gjentok en beskjed til en lyshåret pjokk som så opp på henne og rynket på den lille nesen sin mens han strevde med å skjønne hva hun sa. Hun snakket med spansk aksent, og ordene bare rant ut av henne. Guttungen hadde omsider skjønt at moren ville ha pepper for ti tostões, og han skulle akkurat til å gå, men hun gjentok ærendet bare for å ha fornøyelsen av å snakke med sønnen og høre sin egen stemme. Hun hadde etter alt å dømme ikke mer å be ham om. Lídia ropte:

– Dona Carmen, hallo, dona Carmen!

– Quién me llama? Hvem er det som roper på meg? Ah, buenos días, dona Lídia!

– Morn. Tror du kanskje at Henriquinho kunne kjøpe noe for meg i butikken? Jeg skulle hatt mer te …

Hun sa hva hun ville ha og kastet en tyve-escudos-seddel ned til ham. Henriquinho la på sprang bortover gaten som om han hadde hunder i hælene. Lídia takket dona Carmen, som svarte på sitt kaudervelsk av spanske ord og portugisiske vendinger, og radbrekte alt. Lídia, som ikke likte å vise seg i vinduet, sa adjø. Kort tid etter kom Henriquinho, sprutrød i ansiktet etter å ha løpt så fort, med en pakke te og vekslepenger. Hun belønnet ham med ti tostões og et kyss – og gutten gikk sin vei.

Med full tekopp og en asjett med småkaker ved siden av, krøp Lídia igjen opp i sengen. Mens hun spiste, leste hun en bok som hun hadde hentet i et lite skap i spisestuen. Hun fylte de ørkesløse dagenes tomhet med å lese romaner og hadde flere, av gode og dårlige forfattere. Akkurat nå var hun oppslukt av den overfladiske og holdningsløse verdenen til familien Maia, i romanen Os Maias. Hun drakk teen i små slurker, knasket på en kjeks de la reine og leste et avsnitt, nærmere bestemt det der Maria Eduarda smigrer Carlos med erklæringen om at «ikke bare hennes hjerte hadde sovet, men at også hennes kropp alltid hadde vært kold som marmor …» Lídia likte den setningen. Hun så etter en blyant for å understreke den, men fant ingen. Så reiste hun seg med boken i hånden og gikk bort til kommoden. Med leppestiften lagde hun et tegn i margen, en rød strek som fremhevet et drama eller en farse.

Fra trappen hørtes lyden av en kost. Så stemte den skingrende stemmen til dona Carmen i en melankolsk vise. Og i bakgrunnen, bak disse lydene, lød den klaprende symaskinen og de korte slagene fra en hammer mot en skosåle.

Med en kake forsiktig klemt mellom tennene leste Lídia videre.