Marian Keyes

Marian Keyes

Vannmelonen

Oversatt av Astrid Eggesvik

Marian Keyes

Marian Keyes

Vannmelonen

Oversatt av Astrid Eggesvik

PROLOG

Den femtende februar er en ytterst spesiell dag for meg. Den dagen fødte jeg mitt første barn. Og den dagen gikk mannen min fra meg. I og med at han var til stede ved fødselen, er jeg nødt til å anta at det var en viss sammenheng mellom de to begivenhetene.

Jeg visste at jeg burde ha fulgt instinktene mine.

Jeg abonnerte på den mer klassiske papparollen under barnefødsler: Lås dem ute i korridoren utenfor fødestuen. Ikke på noe tidspunkt må de innvilges adgang. Gi dem førti minutter og en lighter. Lær dem å traske til enden av korridoren, og deretter snu og traske tilbake.

Gjentas etter behov.

All samtale bør begrenses til å veksle et par ord med eventuelle andre vordende fedre som traver ved siden av dem.

– Min første (skjevt smil).

– Grattis . . . min tredje (bittert smil).

– Bra jobba (tvungent smil – prøver han å antyde at han er mer viril enn meg?).

Eller de kan få kaste seg over enhver lege som kommer utkjørt ut fra fødestuen, med blod opp til albuene, og gispe: – Noe nytt, doktor? Hvorpå legen svarer: – Er du sprø, mann? Hun har bare tre centimeters åpning. Og din mann nikker vitende, selv om han ikke forstår en døyt – bortsett fra det faktum at han har en hel del trasking foran seg.

I tillegg får han lov til å la det gli en smertelig trekning over ansiktet idet han hører hvordan hans elskede lider der inne. Og når alt er overstått, og mor og barn er blitt vasket, når moren hviler på blondeputer iført ren nattkjole og det perfekte spedbarnet dier ved brystet hennes . . . da, og bare da, burde faren få slippe inn.

Men nei, jeg gav etter for gruppepresset og samtykket i den moderne versjonen. Under sterk tvil. Tross alt; jeg hadde ikke villet hatt venner og slektninger til stede mens jeg fjernet . . . blindtarmen, for eksempel. Noe så ydmykende! Man befinner seg i en ytterst svak posisjon. Folk står og glor på steder av kroppen din som du aldri har sett selv, ikke engang i et speil. Jeg ante ikke hvordan tykktarmen min så ut. Ikke hvordan livmorhalsen så ut heller. Men det gjorde halvparten av sykehusstaben på St. Michael's.

For å si det enkelt, så tok jeg meg ikke særlig godt ut.

Jeg hadde sett nok macho, uartikulerte lastebilsjåfører på TV, som med tårer i øynene og rørt stemme betrodde seerne at det å ha vært til stede ved sitt barns fødsel var det mest gjennom-gjennomgri- . . . det dypeste de noensinne hadde opplevd. Og jeg hadde hørt om harry, øldrikkende rugbyspillere som inviterte hele laget hjem for å se konas fødsel på video.

Uansett: James og jeg lot oss rive med av følelsene, og bestemte at han skulle være til stede.

Dét er historien om hvordan han slumpet til å være til stede under fødselen. Historien om hvorfor og hvordan han gikk fra meg, er en god del lengre.

KAPITTEL 1

Unnskyld, du må jo tro jeg er innmari frekk. Vi er ikke engang blitt presentert for hverandre, og så begynner jeg bare å legge ut om alt det jævlige som er skjedd meg.

La meg bare få gi deg en lynkjapp skisse av meg selv, så sparer jeg detaljer som den første skoledagen og sånt noe til siden en gang, om vi får tid. La meg se-

Navnet mitt er Claire, jeg er tjueni år, og som nevnt fikk jeg mitt første barn for to dager siden (en liten pike, 3284 gram og fullstendig nydelig). For omtrent et døgn siden sa min mann (han heter James, har jeg nevnt det?) at han har hatt et forhold de siste seks månedene, med – ikke gå glipp av dette! – en gift kvinne som bor i leiligheten to etasjer under vår. Jeg mener – hvor småborgerlig går det an å bli! Og ikke bare har han et forhold – han vil skilles også.

Jeg beklager hvis jeg høres ut som ei kjeftesmelle. Jeg er helt satt ut av dette. Om et øyeblikk kommer jeg til å gråte igjen. Er nok fremdeles i sjokktilstand. Hun heter Denise, og jeg kjenner henne ganske godt.

Men åpenbart ikke så godt som James gjør.

Det grusomste av alt er at hun alltid virket så hyggelig.

Hun er trettifem (ikke spør meg hvordan jeg vet dette, men hun er det – og ser slik ut også) og har to barn og en grei mann (i tillegg til min). Tydeligvis har hun flyttet fra dem, og inn sammen med James på et nytt, hemmelig sted.

Hvor dramatisk går det an å bli? Mannen hennes er italiener, men jeg tror virkelig ikke at han er troendes til å drepe dem. Han er kelner, ikke løpegutt for mafiaen. Hva skal han liksom gjøre? Pepre dem til døde? Smigre dem inn i koma? Kjøre over dem med dessertvognen?

Igjen virker jeg rappkjeftet og ovenpå.

Det er jeg ikke.

Jeg er knust.

Og det er en skikkelig katastrofe. Jeg vet ikke engang hva jeg skal kalle den lille piken. James og jeg hadde diskutert noen navn, men ikke tatt noen endelig beslutning. Og det virker som om jeg har mistet evnen til å ta beslutninger på egen hånd. Patetisk, javel, men slik er ekteskapet. Glem alt som heter personlig selvstyre!

En gang var jeg viljesterk og selvstendig. Men det virker utrolig lenge siden . . .

Jeg har vært sammen med James i fem år, og vi har vært gift i tre. Og Gode Gud, som jeg elsker den mannen!

Skjønt vi ikke akkurat hadde noe gunstig utgangspunkt, fikk magien ganske raskt overtaket på oss. Vi er enige om at vi forelsket oss omtrent et kvarter etter at vi møttes, og siden har vi vært det.

I det minste har jeg vært det.

Lenge trodde jeg at jeg aldri skulle treffe en mann som hadde lyst til å gifte seg med meg. Rettere sagt: Jeg trodde ikke jeg skulle treffe en hyggelig mann som ville gifte seg med meg. Utvilsomt massevis av gærninger. Men en snill, hyggelig, kjekk fyr – litt eldre enn meg – med en anstendig jobb og humoristisk sans. Ikke en som lovte å spandere en helaften på McDonald's straks han fikk artiumsvitnemålet, ikke en som beklaget at han ikke hadde kunnet kjøpe bursdagsgave til meg fordi hans fraskilte kone var blitt tilkjent hele lønnen hans i underholdsbidrag, ikke en som fikk meg til å føle meg gammeldags og forknytt fordi jeg ble sint da han sa at han hadde knullet ekskjæresten sin kvelden etter at han knullet meg, og ikke en som fikk meg til å føle meg utilstrekkelig fordi jeg ikke visste forskjellen på Piat d'Or og Zinfandel.

James var ikke slik. Det var nesten for godt til å være sant. Han likte meg. Han likte nesten alt ved meg.

Da vi møttes, bodde vi begge i London. Jeg var servitrise og han var regnskapsfører. Av alle tex-mex-bulene i alle byene i verden, måtte han komme spaserende inn i min. Jeg var ikke en ekte servitrise, skjønner du – jeg hadde universitetsutdannelse i engelsk. Men i en alder av tjuetre befant jeg meg i min opprørske fase. Tenkte det kunne være hylende festlig å si opp den faste, pensjonsgivende stillingen i Dublin og stikke til gudløse London og leve som uansvarlig student.

Hvilket er noe jeg burde ha gjort da jeg var en uansvarlig student. Men den gangen var jeg altfor opptatt med å skaffe meg arbeidserfaring i sommerferiene.

Uansett: Jeg hadde klart å klore til meg en jobb som servitrise i denne supertrendy London-restauranten, stinn av høy musikk og videoskjermer og B-kjendiser.

Vel, for å være ærlig var det flere B-kjendiser i staben enn blant klientellet, for de fleste kollegene mine var arbeidsløse skuespillere og modeller; den typen folk.

Jeg må ha blitt ansatt der som et slags alibi – som den Kjernesunne Servitrisen i egen person. For det første var jeg den eneste som var lavere enn 2,40 og som veide mer enn 35 kilo. Jeg var ikke akkurat modellpen, men hadde vel en slags naturlig sjarm. Du vet: kort, skinnende brunt hår, blå øyne, fregner, stort smil – den slags smådetaljer.

For ikke å snakke om hvor lite verdensvant og veldig naiv jeg var. Når jeg stod ansikt til ansikt med velsminkede teater- og TV-stjerner, skjønte jeg aldri hvem de var.

Mer enn én gang hadde jeg servert (i ordets løseste forstand) ved et eller annet bord med mennesker (også dette i ordets løseste forstand), da en av de andre servitrisene plutselig stakk albuen i siden på meg (og sendte skoldhet grilldressing ned i skrittet på en uheldig gjest) mens hun hveste: – Er ikke den fyren du serverer han der i det bandet?

Svaret mitt kunne være noe á la: – Hvilken fyr? Han i skinndressen? (Husk, dette var på åttitallet.)

– Nei, kunne hun hvese tilbake, – han med blonde dreadlocks og leppestift. Er'ke han den sangeren, 'a?

– Øh, er han? stammet jeg, og følte meg dum og uvitende.

Men jeg elsket å jobbe der. Det frydet meg helt inn til middelklassemargen i de småborgerlige knoklene mine. Det virket så dekadent og spennende å våkne klokken ett hver eneste dag, være på jobb fra seks til midnatt, og drikke seg full med bartenderne og ryddeguttene etterpå.

Hjemme i Irland gråt stakkars mor sine modige tårer over datteren med universitetsutdannelsen som serverte hamburgere til popstjerner. Popstjernene var ikke engang særlig berømte.

Jeg hadde jobbet der i seks måneder den fredagen jeg traff James. Fredag var den ukedagen kontorrottene invaderte oss.

Klokken fem presis gav alle kontorer i London sentrum «fangene» helgefri, slik at horder av bleke, kvisete funksjonærer i billige dresser strømmet til restauranten vår, storøyde og ivrige, ute etter å se berømtheter og etter å drikke seg snydens; velg selv i hvilken rekkefølge.

Kutymen for oss servitriser var å fnyse foraktelig ved synet av det dresskledde klientellet, ignorere dem det første kvarteret eller så, seile forbi dem med klirrende øreringer og armbånd, åpenbart opptatt med noe langt viktigere enn å oppfylle de patetiske behovene deres – og så, endelig, når de var på gråten av frustrasjon og sult, svinse bort til bordet med et digert smil: – God kveld, mine herrer; kan jeg hente noe å drikke til dere?

Det gjorde dem så takknemlige, skjønner du. Etterpå brydde de seg ikke filla om du kom med feil drinker eller om maten ikke kom i det hele tatt – de følte seg så heldige over å ha fått din oppmerksomhet at de gav rikelig med tips likevel. Vårt motto var: «Ikke bare tar kunden alltid feil, han går sannsynligvis skikkelig harry kledd også.»

James og tre av kollegene hans satt ved et av mine bord, og jeg tok meg av dem på min vanlige uansvarlige, slurvete måte. Det var så vidt jeg gadd høre på dem lenge nok til å få tatt opp bestilling, og jeg kastet ikke bort tiden på øyekontakt. Hadde jeg gjort det, ville jeg ha sett at en av dem (James, selvsagt) var veldig kjekk på en svarthåret, grønnøyd, 1,77-aktig måte. Jeg burde ha gravd dypere. Sett sjelen hans under dressen.

Men jeg ville ut på bakrommet til de andre jentene. Drikke øl og røyke og snakke om sex. Gjester var et uvelkomment avbrudd.

– Kan jeg få biffen min rå? spurte en av mennene.

– Uhm, sa jeg vagt, enda mer uinteressert enn vanlig fordi jeg hadde oppdaget en bok på bordet. En virkelig god bok, en jeg selv hadde lest.

Jeg elsket bøker. Elsket å lese. Og jeg elsket menn som leste. Jeg var begeistret for menn som kunne skjelne mellom eksistensialisme og magisk realisme. Og jeg hadde tilbrakt det siste halve året med folk som så vidt kunne lide seg igjennom bladet Stage. Brått innså jeg hvor intenst jeg savnet det å føre en intelligent samtale.

Like brått sluttet menneskene ved dette bordet å være rene irritasjonsmomenter, og ble en slags personer for meg.

– Hvem eier denne boken? spurte jeg uten forvarsel, midt i bestillingen.

De fire mennene ved bordet skvatt. Jeg hadde snakket til dem! Jeg hadde nesten behandlet dem som menneskelige vesener!

– Jeg, sa James, og de blå øynene mine møtte hans grønne over mango-daquirien hans (skjønt han faktisk hadde bestilt en halvliter). Og så var det gjort. Det magiske sølvglitteret var blitt strødd over oss. Fra det øyeblikket vi så ordentlig på hverandre, visste begge at vi hadde møtt en spesiell person.

Jeg fastholdt at vi ble forelsket umiddelbart.

Han fastholdt at det var noe tøv og kalte meg en romantisk tosk. Han sa at det tok ham minst tretti sekunder å forelske seg i meg.

La historikerne krangle om det.

Først måtte han forsikre seg om at jeg også hadde lest den aktuelle boken. For han trodde jo at jeg måtte være en slags småfeit modell eller sanger, i og med at jeg var servitrise der. Slik jeg hadde avskrevet ham som et slags undermenneske av en kontorrotte. Til pass for meg!

– Ja, jeg har lest alle bøkene hans, sa jeg.

– Er det sant? sa han tankefullt og lente seg bakover i stolen mens han så interessert på meg. En lokk av det svarte, silkeblanke håret hans var glidd ned i pannen.

– Ja, klarte jeg å svare; halvkvalm av lyst.

– Biljaktene er råbra, ikke sant? sa han.

Nå bør du vite at ingen av bøkene inneholdt biljakter. Det var dype, alvorlige bøker om liv og død og lignende.

Hjelp! tenkte jeg skremt. Kjekk, intelligent – og morsom! Er jeg klar for dette?

Og så smilte James til meg. Et vitende, sexy smil som langsomt vokste frem, og som stod i skarp kontrast til den nålestripete dressen. Jeg skal love deg at innvollene mine ble forvandlet til softis! Varmt og kaldt og prikkende på én gang, liksom . . . som om de var i ferd med å gå i oppløsning.

Selv flere år etter, da den første magien var slitt vekk og de fleste samtalene våre handlet om forsikringspoliser og skyllemiddel og tørråte, trengte jeg ikke gjøre annet enn å huske det smilet for å bli akkurat som nyforelsket igjen.

Vi vekslet noen ord.

Bare noen få.

Men nok til at jeg forstod at han var hyggelig og smart og morsom.

Han bad om telefonnummeret mitt.

Å gi ut telefonnummeret sitt til en kunde var en alvorlig forseelse som kunne føre til at man fikk sparken.

Jeg gav ham nummeret mitt.

Da han forlot restauranten sammen med de tre dokumentmappebefengte kompisene sine, smilte han til adjø, og da (jeg sier jo dette i etterpåklokskapens klare lys, men dog,) visste jeg umiddelbart at jeg hadde møtt min skjebne.

Fremtiden min.

Et par minutter gikk, og så var han tilbake.

– Unnskyld, flirte han, – hva heter du?

Så fort de andre servitrisene fant ut at en dressmann hadde spurt om telefonnummeret mitt – og at jeg faktisk hadde gitt ham det – ble jeg behandlet som en paria. Det gikk lang tid før jeg ble invitert hjem til kollektivet deres for å sniffe kokain igjen, skal jeg si deg.

Men jeg brydde meg ikke om det. For jeg hadde allerede falt pladask for James.

Fra første date var alt vidunderlig. Så romantisk, så vakkert . . .

Og jeg beklager sterkt, men jeg er nødt til å benytte en del klisjeer her. Jeg ser ingen vei utenom.

Jeg skammer meg over å måtte fortelle deg at jeg svevet på rosa skyer. Og jeg er enda mer lei meg over å måtte si at jeg følte det som om jeg hadde kjent ham hele mitt liv. Ikke bare det, jeg skal gjøre vondt verre ved å tilstå at jeg følte at ingen forstod meg bedre enn ham. Og nå som jeg har mistet all din troverdighet, kan jeg like gjerne legge til at jeg ikke trodde det var mulig å bli så lykkelig.

Men jeg skal ikke overdrive. Jeg skal ikke røpe at han fikk meg til å føle meg trygg, sexy, intelligent og søt. (Og unnskyld meg, men jeg må bare si at jeg følte at han var den halvdelen av meg selv jeg alltid hadde savnet, og at jeg nå endelig var blitt hel. OK, jeg lover å la det være med det.)

(Bortsett fra kanskje å nevne at han hadde en herlig sans for humor og var jævlig god i senga. Men det er også alt.)

Da vi begynte å være sammen, serverte jeg de fleste kveldene i uken, men han holdt seg våken til jeg var ferdig på jobb. Og da jeg kom til ham, utslitt etter å ha disket opp for Londons befolkning (eller for å være korrekt: Pennsylvanias eller Hamburgs befolkning) badet han de verkende føttene mine og masserte dem med peppermynte-fotkrem fra Body Shop. Selv om klokken var over tolv, og han måtte hjelpe folk med å snyte på skatten fra åtte om morgenen. Fem kvelder i uken gjorde han dette. Han oppdaterte meg på såpeoperaene og løp villig til nærmeste døgnåpne bensinstasjon etter røyk til meg. Andre ganger fortalte han små festlige anekdoter fra arbeidsdagen sin. Jeg vet det er vanskelig å fatte at en anekdote om regnskapsføring kan lyde festlig, men han klarte det.

Dette innebar at vi aldri kunne gå ut lørdag kveld. Og James klaget ikke.

Snodig, eller hva?

Ofte hjalp han meg med å telle opp tipsen, og kom med gode råd om hva jeg kunne investere dem i. Statsobligasjoner og sånt.

Som regel kjøpte jeg sko.

Kort tid etter var jeg så heldig å bli sparket fra servitrisejobben (en teit misforståelse som innbefattet meg, diverse flasker importert øl, en «middag-i-fanget»-scene og en totalt umedgjørlig kunde som ikke eide humoristisk sans. Men jeg tror arrene hans bleknet med tiden – i hvert fall nesten).

Siden haiet jeg meg en jobb med tilnærmet bekvem arbeidstid, og romansen vår fortsatte innenfor et mer tradisjonelt tidsskjema.

Og etter en stund flyttet vi sammen. Og etter enda en stund giftet vi oss. Et par år senere bestemte vi oss for å få et barn. Eggstokkene mine så ut til å være samarbeidsvillige, og hans sædceller kom ikke med noen klager, så da livmoren min ikke la inn egen protest, ble jeg gravid. Og fødte en liten pike.

Og der kom du inn i storyen.

Så jeg tror vi er rimelig oppdaterte nå.

Dersom du hadde håpet på – eller forventet – en eller annen gørrete gjenfortelling av fødselen, med snakk om stigbøyler og tenger og smerteskrik og vulgære sammenligninger med å bæsje en potetsekk, må jeg dessverre skuffe deg.

(Men OK, da, bare for å blidgjøre deg: Ta de verste mens-smertene du har opplevd og gang dem med syv millioner, og la dem vare i omtrent tjuefire timer. Da har du en viss idé om hvordan det føles å ha veer.)

Ja, det var skremmende og grisete og ydmykende og ganske så sjokkerende vondt. Det var også spennende og grøssende vidunderlig. Men det viktigste for meg var at det var over.

Smerten hadde ingen makt til å såre meg lenger. Skjønt da James forlot meg, innså jeg at jeg heller ville ha gått igjennom hundre fødsler enn den smerten jeg følte da jeg mistet ham.

Slik overbrakte han meg nyheten om sin nært forestående avreise:

Etter at jeg hadde holdt babyen min i armene for første gang, tok sykepleierne henne med seg til nyfødtavdelingen. Jeg ble rullet tilbake til min egen avdeling, der jeg sovnet.

Jeg våknet av at James stod over meg og stirret ned på meg. Øynene hans så irrgrønne ut i det hvite ansiktet. Jeg smilte søvnig opp mot ham, med triumf i blikket.

– Hallo, elskling, gliste jeg.

– Hallo, Claire, sa han, i en formell, overhøflig tone.

For en dust jeg var – jeg trodde gravalvoret hans kom av at han følte en slags ny ærefrykt overfor meg. (O – se min kjære hustru, som i dag har født mitt barn; hun er kvinne, hun har skjenket barnet selve livets gave – du vet; denslags vrøvl).

Han satte seg ned. Han satt ytterst på kanten av den harde sykehusstolen, og så ut som om han hvert øyeblikk skulle sprette opp og rømme sin vei. Hvilket for så vidt var nøyaktig hva han gjorde.

– Har du vært inne på babyavdelingen og sett på henne? spurte jeg drømmende. – Hun er så vakker . . .

– Nei, det har jeg ikke, sa han kort. – Hør her, Claire, jeg stikker nå, sa han brått.

– Hvorfor det? spurte jeg og la meg bedre til rette mot putene. – Du er jo akkurat kommet. (Ja, jeg vet det – jeg kan heller ikke fatte at jeg sa det der. Hvem i huleste er det egentlig som skriver replikkene mine?)

– Claire; hør på meg, da, sa han og virket en tanke opphisset. – Jeg forlater deg.

– Hva? sa jeg, sakte og utstudert. Jeg må tilstå at han hadde klart å fange oppmerksomheten min med den siste meldingen.

– Du . . . jeg er virkelig lei for det, altså, men jeg har truffet en annen og jeg kommer til å være sammen med henne og jeg er lei for dette med babyen og alt og at jeg drar fra deg oppi det hele, men jeg må, utbrøt han, spøkelsesaktig hvit i ansiktet og med engstelsen brennende i blikket.

– Hva mener du med at du har «truffet» en annen? spurte jeg forvirret.

– Jeg mener . . . vel . . . at jeg har forelsket meg i en annen, sa han, og så helt sønderknust ut.

– Mener du en annen kvinne, da, eller noe i den duren? spurte jeg, og følte meg som om noen nettopp hadde smelt til meg midt i skallen med et balltre.

– Ja, sa han, utvilsomt lettet over at jeg tydeligvis hadde oppfattet situasjonens kjernepunkt.

– Og du akter å forlate meg? gjentok jeg vantro.

– Ja, sa han igjen og så ned på skoene sine; opp i taket; på brusflasken min – alt annet enn å se meg inn i øynene.

– Men elsker du ikke meg mer, da? hørte jeg meg selv si.

– Jeg vet ikke. Jeg tror ikke det, svarte han.

– Men hva med barnet vårt? spurte jeg sjokklammet. Han kunne umulig forlate meg, og særlig ikke akkurat nå. – Du er nødt til å ta vare på oss!

– Jeg beklager, men det kan jeg ikke gjøre, sa han. – Jeg skal sørge for at du klarer deg økonomisk, og vi får finne en løsning med leiligheten og lånet og alt det der, men jeg er nødt til å gå fra deg, Claire.

Jeg kunne knapt tro at vi hadde denne samtalen. Hva i helvete var det han snakket om – leiligheter og penger og lån og den dritten der? Ifølge manuset skulle vi nå ha kurret lykkelig over hodet på avkommet vårt og småkranglet ømt om hvilken familiegren hun lignet på. Men James; min James, snakket bare om at han skulle gå fra meg.

Hei, hvem er det egentlig som styrer her? Jeg vil gjerne få sende inn en reklamasjon på livet mitt! Jeg vet bestemt at jeg bestilte et lykkelig liv med en kjærlig ektemann som tilbehør til den nyfødte babyen min. Hva er det for en simpel etterligning jeg er blitt servert i stedet?

– Søren heller, Claire, sa han, – jeg hater å måtte gå fra deg på denne måten. Men hvis jeg blir med deg og babyen hjem fra sykehuset, kommer jeg aldri til å klare å dra.

Var ikke det hele poenget, da?

– Jeg vet at det er veldig dårlig timing å komme med dette nå. Men jeg kunne ikke si noe mens du var gravid, i tilfelle du skulle miste barnet. Så derfor måtte jeg vente til i dag.

– James, sa jeg matt. – Dette er utrolig sprøtt.

– Ja, jeg vet det, nikket han hastig. – Du har vært gjennom litt av en sjau det siste døgnet.

– Hvorfor var du til stede ved fødselen hvis du hele tiden hadde planlagt å gå fra meg straks den var over? sa jeg og grep ham i armen i et forsøk på å få ham til å se på meg.

– Fordi jeg hadde lovt deg det, sa han og ristet av seg hånden min. Han møtte ikke blikket mitt nå heller, og lignet mest av alt en skolegutt som hadde fått en reprimande.

– Fordi du lovte meg det? sa jeg, og forsøkte å finne en snev av fornuft i det han sa. – Men du har lovt meg en hel masse, James. Som for eksempel å elske og ære meg til døden skiller oss ad.

– Jeg er fryktelig lei meg, men jeg de løftene kan jeg ikke holde, mumlet han.

– Så hva skjer nå? spurte jeg med numne lepper. Jeg aksepterte ikke et ord av det han sa; ikke på vilkår. Men showet må fortsette, selv om aktørene slutter å danse. Jeg hadde noe som etter alt å dømme var en samtale med James, i hvert fall sett fra et objektivt ståsted. Men i virkeligheten var det ingen ekte samtale, for jeg mente ikke noe av det jeg sa, og jeg aksepterte ingenting av det han sa. Da jeg spurte ham om hva som skulle skje, behøvde jeg ikke noe svar. Jeg visste hva som kom til å skje: Han kom til å bli med meg og babyen hjem, og dermed ville vi få en slutt på dette tøyset.

Jeg tror jeg nærmest følte at dersom jeg holdt samtalen gående; holdt ham fast, ville han etter hvert innse hvor tåpelig han var som i det hele tatt vurderte å gå fra meg.

James reiste seg. Han stod for langt unna til at jeg kunne ta på ham. Han hadde på seg en svart dress (vi hadde ofte fleipet om denne dressen, som han var tvunget til å gå med i sin rolle som bobestyrer mens han ledet og avviklet diverse konkursbo) og var blek og dratt. Likevel hadde han på en måte aldri sett vakrere ut for meg enn der og da.

– Jeg ser du har tatt på deg begravelsesdressen, sa jeg bittert. – Litt av en gest.

Han forsøkte seg ikke engang på et smil, og i det øyeblikket visste jeg at jeg hadde mistet ham. Han så ut som James, han snakket med James' stemme og han luktet nøyaktig som James, men han var ikke James.

Det var akkurat som i en science fiction-film fra femtitallet, der kjæresten til helten blir invadert av en utenomjordisk – på utsiden er hun prikk lik seg selv (rosa angoragenser, søt liten håndveske, BH med så sylspisse skåler at de kunne ha stukket ut øyet på en edderkopp, osv) – men øynene hennes er annerledes.

En tilfeldig forbipasserende kunne fremdeles ha svevet i den villfarelsen at det virkelig var James som stod der. Men jeg så uttrykket i øynene hans, og da forstod jeg at han var borte. En eller annen kaldhjertet fremmed hadde tatt bolig i kroppen hans. Hvor min James var blitt av, ante jeg ikke.

Kanskje han befant seg i det utenomjordiske romskipet sammen med Peggy-Jo.

– Jeg har flyttet ut mesteparten av tingene mine, sa han. – Jeg kontakter deg siden, OK? Ta vare på deg selv, da.

Så snudde han på hælen og skyndte seg ut av avdelingen. Faktisk kan man nesten beskrive det som at han løp. Jeg hadde lyst til å løpe etter ham, men den drittsekken visste inderlig godt at jeg var bedøvet og naglet til sengen; takket være diverse sting i underlivet.

Og så var han vekk.

En lang stund lå jeg dørgende stille i sykehussengen.

Jeg var lamslått; jeg var sjokkert, jeg var vantro og jeg var skrekkslagen. Men på en underlig måte – for samtidig var det en del av meg som faktisk trodde på det som var hendt. Det var noe umiskjennelig velkjent ved denne følelsen.

Jeg kunne umulig kjenne igjen følelsen fra tidligere, for jeg var aldri blitt forlatt av noen ektemann før. Men det var definitivt ett eller annet . . . Jeg tror at en del av menneskehjernen – i det minste en del av min – konstant er på utkikk etter mulige farer, og at den signaliserer tilbake til resten av hjernen når det er bråk i anmarsj. Den emosjonelle versjonen av «indianerne kommer!» Jo mer jeg tenkte på dette, desto sikrere ble jeg på at denne spesielle delen av hjernen min hadde sendt røyksignaler og blinket med speil som en gal de siste par månedene. Men resten av hjernen hadde rastet sammen med prærievognene langt nede i graviditetens grønne, behagelige dal, og den ville ikke vite noe som helst om hvilke farer som lurte. Derfor hadde den konsekvent ignorert alle beskjedene den hadde mottatt.

Jeg visste at James hadde vært ulykkelig gjennom mesteparten av graviditeten min, men det hadde jeg sett på som et produkt av humørsvingningene, den konstante sultfølelsen og den overdrevne sentimentaliteten min. Jeg hadde grått over alt fra Huset på Prærien til Dine Penger.

Og selvsagt ble sexlivet vårt innskrenket drastisk. Men jeg hadde trodd at det ville gli tilbake til normalen straks babyen var født. At det skulle bli enda bedre, hvis du skjønner hva jeg mener.

Jeg hadde sett på James' tungsinn som et resultat av graviditeten og dens åpenbare bivirkninger.

Så hva skulle jeg gjøre nå? Jeg ante ikke engang hvor han bodde. Men noe sa meg at jeg burde la ham være i fred en stund. La ham få viljen sin. Late som om jeg godtok det.

Jeg kunne nesten ikke tro det var sant.

Herregud, han hadde gått fra meg! Min standardreaksjon dersom jeg ble såret eller sveket var straks å hive meg ut på krigsstien, men av en eller annen grunn visste jeg at det ikke ville hjelpe meg i dette tilfellet. Jeg måtte være rolig og fattet – inntil jeg klarte å ta en beslutning om hva jeg skulle foreta meg videre.

En av sykepleierne knirket forbi meg på gummisålene sine. Hun stanset og smilte til meg.

– Hvordan føler du deg? spurte hun.

– Bare bra, sa jeg, og ønsket hardt at hun skulle gå sin vei.

– Mannen din kommer tilbake for å besøke deg og babyen senere, regner jeg med? sa hun blidt.

– Det ville jeg ikke ha satset på, svarte jeg bittert.

Hun så overrasket på meg og fjernet seg kvikt – bort til en av de hyggelige, høflige, siviliserte mødrene – mens hun klikket med kulepennen og kastet nervøse blikk i min retning.

Jeg bestemte meg for å ringe Judy.

Judy var min beste venninne. Vi hadde vært venner siden vi var atten, og hadde flyttet til London samtidig. Hun hadde vært forlover i bryllupet mitt.

Jeg klarte ikke å takle dette på egen hånd. Judy ville sikkert kunne fortelle meg hva jeg skulle gjøre.

Med stor varsomhet bukserte jeg meg møysommelig ut av sengen, og skyndte meg bort til telefonboksen så raskt fødselsklippingen tillot det.

Hun tok telefonen med én gang.

– Å, hei, Claire, sa hun. – Jeg var nettopp på vei ut for å besøke deg.

– Fint, var alt jeg sa.

Gudene skulle vite at jeg hungret etter å begynne å hylgråte på stedet og fortelle henne om James, men det stod en kø av kvinner i rosa frottébadekåper bak meg (utvilsomt for å ringe til de hengivne ektemennene sine) og mot alle odds hadde jeg faktisk en liten smule stolthet igjen.

– Selvgode kjerringer, tenkte jeg surt (og ganske så irrasjonelt, må jeg innrømme) idet jeg haltet tilbake til sengen.

Straks Judy kom inn døren, forstod jeg at hun allerede visste om James' svik. For det første fordi hun sa: – Claire, jeg vet om det med James. Dessuten fordi hun ikke hadde med seg en diger blomsterbukett og ikke viftet med et kort på størrelse med et kjøkkenbord, smekkfullt av storker. Det brede gratulasjonsgliset var heller ikke til stede.

Tvert imot: Hun virket nervøs og engstelig.

Hjertet mitt sank helt ned i støvlene. Hvis James hadde begynt å fortelle det til andre, måtte det jo være sant.

– Han har gått fra meg, sa jeg teatralsk.

– Jeg vet det, sa hun.

– Hvordan kunne han? spurte jeg henne.

– Jeg vet ikke, sa hun.

– Hvordan fikk du vite om det? spurte jeg, og hang på henne som en klegg for å suge til meg informasjon.

– Michael sa det til meg. Han hadde fått vite det av Aisling, som hadde fått vite det av George.

(Michael var Judys kjæreste. Aisling var en kollega av ham, og George var mannen hennes. George jobbet sammen med James.)

– Alle vet det, med andre ord, sa jeg stille.

Det ble helt tyst i rommet. Judy så ut som om hun hadde lyst til å dø der hun satt.

– Da må det være sant, sa jeg.

– Ja, jeg tror dessverre det, sa hun, tydelig skamfull.

– Vet du hvem denne andre kvinnen er? spurte jeg, og følte meg råtten som satte henne i en slik klemme. Men jeg var nødt til å vite det, og jeg hadde vært for sjokkskadet til å spørre James om det før han stakk.

– Øh, ja, sa hun, og så enda flauere ut. – Det er hun der Denise.

Det tok et minutt før jeg innså hvem hun snakket om.

– HVA? skrek jeg så. – Ikke koselige Denise nedenunder?

Judy nikket ulykkelig.

Like greit at jeg allerede lå nede.

– Den hora! ropte jeg.

– Det er ikke alt, mumlet hun. – Han snakker om å gifte seg med henne.

– Hva i svarte er det du mener? brølte jeg. – Han er allerede gift! Med meg. Jeg har ikke hørt noe om at polygami er blitt lovlig i løpet av de siste dagene.

– Nei, det er ikke blitt det, sa hun.

– Men da . . . Jeg stanset midt i setningen, ganske så desorientert.

– Claire, sukket hun oppgitt. – Han sier at han skal skille seg fra deg.

Som sagt var det like greit at jeg allerede lå nede.

Ettermiddagen ebbet ut, i takt med Judys tålmodighet og det ørlille håpet jeg hadde klamret meg til.

Jeg stirret desperat på henne.

– Judy, hva skal jeg gjøre?

– Hør her, sa hun jevnt. – Om to dager slipper du ut herfra. Du har fremdeles et sted å bo, du har nok penger til å forsørge deg selv og babyen, du skal tilbake på jobb om seks måneder og du har et nyfødt barn å ta deg av. Bare gi James litt tid, så kommer dere sikkert til å bli enige om en løsning etter hvert.

– Men Judy, hvinte jeg. – Han vil ha skilsmisse!

Skjønt det var ett viktig faktum James så ut til å ha glemt i farten: Fenomenet skilsmisse eksisterer ikke i Irland. James og jeg ble gift i Irland, og ekteskapet vårt ble velsignet av de katolske prestene i Vår Frues Kirke av den Evige Nåde. Det hadde jommen ikke hjulpet oss stort. Adjøss, Nåde.

Jeg var helt fortapt.

Jeg følte meg ensom og redd. Jeg hadde bare lyst til å trekke teppene over hodet og dø. Men det kunne jeg ikke, fordi jeg hadde et stakkars, forsvarsløst lite barn å passe på.

Hun fikk litt av en start i livet. Ikke engang to dager gammel var hun allerede forlatt av sin far, og moren hennes befant seg på randen av et nervøst sammenbrudd. For millionte gang undret jeg meg over hvordan James hadde kunnet gjøre dette mot meg.

– Hvordan kunne James gjøre dette mot meg? spurte jeg Judy.

– Det har du spurt meg om omtrent en million ganger, sa hun.

Joda, det stemte nok, det.

Jeg hadde ikke peiling på hvordan han hadde vært i stand til å gjøre noe så jævlig mot meg. Det eneste jeg visste, var at han hadde gjort det.

Hittil antar jeg at jeg hadde trodd livet delte ut de ubehagelige opplevelsene til meg i passe store porsjoner med jevne mellomrom; at det aldri ville finne på å tildele meg mer enn det jeg kunne takle på én gang.

Før, da jeg hørte om folk som opplevde sammenfallende katastrofer; som for eksempel å krasje bilen, miste jobben og ta kjæresten på fersken med søsteren sin på én og samme uke, pleide jeg som regel å tenke at det var deres egen feil. Eller – ikke akkurat deres feil, da. Min tanke var mer at dersom folk oppførte seg som ofre, ble de det til slutt; hvis de hele tiden forventet at det verste skulle skje, så ville det garantert gjøre det også.

Nå forstod jeg at jeg hadde tatt fullstendig feil. Det er ikke alltid folk melder seg frivillig til å bli ofre, men ofre blir de like fullt – helt og holdent uforskyldt. Det var såvisst ikke min feil at mannen min mente at han hadde forelsket seg i en annen. Jeg hadde ikke ventet meg at det skulle skje – og slett ikke ønsket at det skulle skje. Men det hadde skjedd likevel.

Der og da gikk det opp for meg at livet ikke hadde noen respekt for omstendigheter. Kraften som slynger katastrofer i trynet på oss sier ikke: – Vel, jeg kan ikke gi henne den svulsten i brystet på et års tid. Best å la henne komme seg etter morens død først. Neida, den kjører bare rett på, samme hva den støter på, og gjør akkurat det den føler for – når den føler for det.

Jeg innså at ingen mennesker er immune mot «sammenfallende-katastrofe-syndromet». Ikke at jeg så på det å få en baby som noen katastrofe. Men det kunne absolutt arkiveres under overskriften «Omveltning».

Så langt i livet hadde jeg trodd jeg hadde full kontroll og at dersom – Gud forby – det noensinne skulle gå galt med meg og James, ville jeg kunne ofre all min tid og energi på å snekre forholdet sammen igjen. Jeg forventet ikke akkurat å bli dumpet på dynga et knapt døgn etter at jeg hadde født mitt første barn, da energinivået mitt var på bånn og sårbarheten var på topp.

For ikke å nevne at jeg var like feit som jeg helt åpenbart var tjukk i huet.

Tjukkebolla feita vant ikke den fagre James' gunst.

Judy og jeg ble sittende på sengen i taushet mens begge tenkte intenst på noe konstruktivt å si. Plutselig hadde jeg funnet svaret. Vel, kanskje ikke selve svaret, men i det minste et svar. Noe jeg kunne sette i gang med midlertidig.

– Nå vet jeg hva jeg gjør, sa jeg til Judy.

– Åh, takk og pris. Jeg kunne føle lettelsen hennes på kroppen; føle at hun tenkte Takk, kjære Gud!

Og i likhet med Scarlett O'Hara i de siste replikkene av Tatt av vinden, sa jeg enkelt og liketil: – Jeg drar hjem. Jeg drar hjem til Dublin.

Joda, jeg er helt enig med deg. «Dublin» har ikke den samme schwungen som «Tara», men hva ville være poenget med at jeg dro hjem til Tara? Jeg kjente ingen der. Faktisk hadde jeg bare kjørt igjennom der et par ganger, på veien til Drogheda.