Sigrid Lunde

9

Lokketoner

Utstøtt

Sigrid Lunde

9

Lokketoner

Utstøtt

Persongalleri

Synnøve Sandmo, tjenestejente på gården Storset.

Tønnes Sandmo, hennes far, er enkemann og arbeider for Lars Storset.

Olaug Sandmo, enke, Tønnes’ mor og Synnøves bestemor.

Bent Røysa, husmannsgutt, i musikerlære i Trondhjem.

Lars Olsson Storset, storbonde, skogeier og «plankebaron».

Elisabet Meissner Storset, Lars’ hustru, av trondhjemsk velstandsfamilie.

Camilla Meissner, Elisabets ugifte, vanføre søster (død).

Christine Meissner, Camilla og Elisabets brordatter, bor på Storset av mystiske grunner.

Tormod Blekken, oppsynsmann på Storset

Maret Skogja, Bjørn Skraltbakken, Jon, Kari, tjenestefolk på Storset.

Petronius Finckenhagen, sogneprest i Sæterdalen og fiende av Storset.

Oddvar Einbakk, velberget skipper og bonde.

Unni «Storbrake» Einbakk, tidligere Lars’ elskerinne, gift med Oddvar.

Fante-Feke, eller Fredrik Olsen, tater og spillemann.

Andreas Fjeld, stadsmusikant i Trondhjem.

Violetta Fjeld, hans eldste datter.

Marius Fjeld, hans eldste sønn.

Stephan Meissner sr., Camilla Meissners far.

Caroline Agnetha Meissner, hans hustru.

Stephan Meissner jr, Camillas eldste bror.

Cordt Thommsen, sersjant.

Isak Thommsen, sakfører, Cordts bror.

Ordliste

Lurer du på visse ord i dialekten?

Bak i boken finner du en ordliste som kan være til hjelp.

Om «fantefolket»

I dag kaller vi dem «reisende», men for snart to hundre år siden ble disse menneskene betraktet som brysomme, mystiske og skremmende. De sto utenfor bondesamfunnet, og verken ville eller evnet å tilpasse seg det. De ble kalt så mangt, som tater, fuss, splint og fant. Denne delen av historien foregår tre tiår før Norges første samfunnsforsker, Eilert Sund, fattet interesse for disse menneskene og skrev en berømt avhandling om dem. Sundt mente for øvrig at navnet «fant» ikke i seg selv var nedsettende – hvem som helst kunne godmodig bli kalt en «farende fant».

For å overleve i en rå tid måtte fantene være råere selv. Bøndene tilla dem mange egenskaper, blant annet at de kunne kaste ondt over folk og fe. De ble beskyldt for å være hedenske, løgnaktige, brutale og å stjele som ravner. Selv kalte de seg «romani», og de hadde et eget språk. Muligens bruker jeg litt for moderne «fantespråk» nå og da – alt språk utvikler seg. Leserne må ha meg tilgitt.

Å la Synnøve betrakte «fantene» gjennom moderne, forståelsesfulle briller, ville jeg betrakte som historieforfalskning. Hun var, som oss, et barn av sin tid.

Respektfullt,

forfatteren.

Dette har skjedd:

Tjenestejenta Synnøve Sandmo må flykte fra storgården Storset etter at hennes venn og arbeidsgiver, den vanføre frøken Camilla Meissner, dør. Selv er Synnøve blitt gravid etter å ha blitt voldtatt av Lars. Hun tror at han myrdet Camilla for å overta arven hennes.

Synnøve glemmer ikke ungdomskjæresten Bent Røysa, som i sin tid lovet henne evig troskap. Triste omstendigheter tvinger ham til å gifte seg med den vakre, men sinnslidende Violetta Fjeld, datteren til Trondhjems stadsmusikant. Violetta er gravid med sin egen adoptivbror Marius, en synd som er straffbar for dem begge. Hun føder i hemmelighet, men barnet blir straks tatt av dage. Synnøve forstår at noe lumsk og mystisk ligger bak ekteskapet.

Bent forbereder seg på å skille seg fra sin hustru. Først motstrebende, men etter hvert helhjertet godtar han at Synnøve skal føde Lars’ barn.

Sogneprest Petronius Finckenhagen hater Lars, og prøver å få trukket ham for retten for diverse forbrytelser. Lars klarer stadig å åle seg ut av situasjonen, men det brenner under føttene hans.

Synnøve rømmer bygda før svangerskapet blir åpenbart, selv om Lars har sine mistanker. Hun søker tilflukt hos presten, som sender henne til sin bror Markus Finckenhagen i nærheten av Kristiansund. Til gjengjeld lover Synnøve å vitne mot Lars i en eventuell rettssak.

Trondhjemmeren Cordt Thommsen føler en underlig dragning mot den mystiske fattigjenta, og blir som besatt av trang til å finne henne. Han kjenner Lars Storset fra sin tid som soldat under svenskekrigen. Men også Bent har innsett at det er Synnøve han vil ha, og forbereder seg på å slite seg løs fra sin trygge musikanttilværelse og finne henne.

Synnøve føder ei jente som hun kaller Camilla. Hun er villig til å stå fram med barnet i kirken, under amtmannens påhør, men Lars lar henne bortføre. Han tar henne med til en avsidesliggende fjellgård, der hun skal leve i en vill, utilgivende natur og stå til hans forføyning. En del av ham begjærer henne, en annen del vil bare at hun og spedbarnet skal forsvinne for godt.

Slik sluttet forrige bok:

Synnøve fornemmet noe i øyekroken, noe rødlig borte ved fjøset. Der sto reven og tittet nysgjerrig på henne. Hvordan hadde den kommet seg helt dit på nesten ingen tid?

– Stygg Mikkel! Husj!

Reven vendte oppmerksomheten mot noe som befant seg bak henne. Hva så den på? Hun snudde seg. Hun var et godt stykke fra huset, og det som kom luskende der, fikk hårstråene til å stritte i nakken. Hun gapte, var fullstendig handlingslammet.

En lurvete bjørn sto like ved døråpningen. Den holdt øye med henne. De små, glitrende øynene betraktet henne mens den langsomt hevet og senket hodet for å fange opp lukten av henne. Men så fikk den ferten av noe annet. Den snudde seg langsomt mot den åpne døren.

Camilla klynket der inne.

FØRSTE KAPITTEL

Rokedalsvidda, 5. juni 1822

Synnøve var maktstjålet. Dette var mer redselsinnjagende enn noe hun hadde forestilt seg. Det var hinsides hennes verste mareritt!

Bjørnen var lurvete og mager, og tross den tykke pelsen fornemmet hun hvor hulsulten den måtte være. De små øynene glitret mot henne. Igjen beveget den hodet opp og ned og snuste ut i luften. Camilla gråt inne i hytta. Bjørnen snudde på hodet, interessert i det som ga låt fra seg. Ville den luske inn i huset?

Tanken på at udyret skulle ta barnet hennes, fylte henne med desperat besluttsomhet. Hun gjorde det eneste hun kunne gjøre – ga seg til å rope og skrike, mens hun løp mot bjørnen med veivende armer.

– Vekk med deg, stygge bamsen! Kom deg vekk!

Avsindig folks gjerning! Tok bjørnen henne, var det uansett slutten for Camilla. Men det var ikke tid til å tenke. Hun var mor mer enn hun var seg selv.

Bjørnen nølte og vendte hodet mot henne. Den var usikker. Avstanden mellom dem var ikke mer enn en fem–seks skritt. Synnøve skrek så høyt hun kunne, fektet med armene og begynte å løpe mot bjørnen, men i det samme snublet hun i en nevestor stein. Hun holdt seg på bena, grep steinen og hev den mot udyret så hardt hun kunne. Beistet ble truffet rett over snuten, og rykket hodet vekk.

Nå … nå kom den!

Men den hev seg rundt, skottet mot henne og labbet vekk. Hun løp etter og fikk den til å øke farten.

Faren var overstått – enn så lenge. Hun stanset og kjente hvordan hjertet dundret. Nå fikk redselen lov til å ta over. Hun gikk ned på kne. Nattefukten trakk inn i skjørtet og fikk henne til å skjelve. Tennene klapret. Hun var ved å besvime.

Hun visste ikke riktig hvor lenge hun satt der, mens pulsslagene hamret i øregangene. Så kom hun seg på føttene igjen og gikk inn i hytta.

Camilla gråt – en tynn, klynkende gråt. Synnøve grep vesla, presset henne inntil kroppen og forsikret seg om at hun var like hel. At hun levde. At de begge levde.

– Takk, Gud! presset hun fram. – Takk for denne lærepengen. No forstår eg at eg må tenkje frametter, og ikkje oppføre meg som et haulaust kvinnfolk!

Hun presset Camillas vesle hode mot kinnet, kysset det og dro inn lukten av barnet. – At det går an å varra glad i nåkkå så hjelpelaust!

Men kanskje var det nettopp det som gjorde henne til et helt menneske, det som ga henne verdighet: at et menneskevesen, noe som var skapt av henne og hadde fått sitt liv innblåst av Gud, var helt og fullstendig avhengig av henne.

Hun lo, og hørte selv hvor hysterisk latteren var. – Ja, e det ikkje akkurat slik det må varra? Dess meir hjelpelaus du e, dess meir glad må mor di varra i deg? Sjøl ein katt ell’ ein hund forstår det.

En skygge falt inn på gulvet og fikk henne til å gispe. Hun hadde ikke dratt døren igjen ennå.

Reven skottet inn, som for å forvisse seg om at alt var i orden.

– Husj, Mikkel! sa hun lavt. – Du skulla skjemmest, du! For hadde eg ikkje trudd at det va deg, så … så hadde eg aldri sprunge ut som om eg va halvtoklåt!

Hun hadde sovnet med Camilla i armene, da noe tvang henne ut av søvnen. En lyd rusket i henne og ville ha henne opp, en lav, prustende lyd utenfor døren. Nei, jø hell! tenkte hun. Forferdet gravde hun våpenet opp av posen. Enda hjertet banket, gjorde hun håndgrepene som Lars hadde lært henne og forvisset seg om at pistolen var skuddklar. Hun satt der, full av angst, og siktet den mot døren.

Hun så skyggen av noe som trasket forbi. Og så en annen, velkjent låt: lav rauting. Redselen var som strøket vekk. Hun gjemte pistolen, fjernet stokken foran døren, dro den opp … og stirret rett inn i et gråskjegget ansikt. Det var en liten mann i gråkofte, godt opp i årene og med et mildt, undrende blikk. Hun kunne knapt tro at så mange rynker kunne få plass i et fjes.

– Du e vakja, ja?

Hun så på den vesle mannen, så på dyret han hadde med seg. En fin, svart og hvit ku. – Eg meina at eg e det. E det kua mi, det?

– Ja. Vesst du hette Synnøve Sandmo.

– Jau, eg …

– Eg hette Simen. Du ska ha denne kua. Ho har kalva, så ho gir mjølk. Det kjem meir òg. Sønn’ åt bror min kjem med ein flokk saue og noen geiter. Ti saue og sju geiter. Alt det ska du stell med.

– Ja ja. Velkommen åt Svarmon.

Han rynket pannen. – E det Svarmon, dette? Sist eg hørte, hette det Svarte Armoa.

– Men det e da ikkje svarte armoa, når du kjem med så mykjy fint? Hun spøkte. – Eg tykkje det e rein velstand, eg. Så lenge det varra. Eg vil ikkje bo inni svarte armoa, eg, nei.

Han smilte forsiktig mens han grov fram en tobakksrull. Det var dårlig stelt med tenner, så hun, men han hadde da et par som møttes, slik at han fikk bitt av en smak. – Ja ja. Namnet skjemme ingen, og det e ikkje kleån som gjer fanten, mumlet han. – Svarmon hette det frå no av, ja.

Hun smilte. Ja, følte seg rent glad. Hun fikk stelle med dyr! Lars hadde vært gavmild, selv om alt strengt tatt var hans. En ku ville gi melk nok til både henne og Camilla.

Han bar på en stor sekk, og nå vrengte han den av seg. – Alt som e inni her, ska eg legg att.

– Takk, Simen. Det va ikkje att matamålet her. Hadde ikkje du komme, så …

– Han brorsønn’ min har med seg kløvhest, så det e mykjy meir enn det eg, gamle karen, orka å bæra, sa Simen lunt. – Han Storset’n sie at du må klare deg med det i ein månads tid. Da kjem her folk og gjer fjellslått, slik at dyra din kan fôrast gjennom vinter’n. Kanskje må dem sveltefôrast, men det ligg i Guds hand. Og vi vil ordne med brenne òg, slik at det mesta held fram te vårs [1].

Hun ble litt lettere til sinns – men ikke mye. Selv med det han hadde med seg nå, og det som kom, hadde hun mye strev og mange bekymringer i vente.

– Det va éin ting, fortsatte Simen. – Mea det fremdeles e berre oss to, og eg kan tala fritt. Han brorsønn’ min, han har ikkje funne opp krutet. Vetta det.

– Ka meina du med at han ikkje har funne opp krutet? Eg trudd det va oppfunne for lenge sia, eg?

– Å, det e berre ein talemåte. Eg meina at det kan varra vanskeleg å få et fornuftig ord ut av’n. Somtid e det som om han ikkje veit om han ska ha haue ell’ ræva øverst. Og det e nåkkå rart med hukommelsen hass. Han kan komma i hau endelause reglå med bibelord, salmevers og slikt som han har samla opp. Han begrip ikkje ka’n sie, men dem reglån kan komma sprutandes ut av’n førre du veit ordet av det. Han sug opp, uten å forstå. Derfor ska du passe deg for ka du sie. Ikkje nemn namnet hass Lars Storset ell Sæterdalen ell’ namnet ditt. Plutselig smett det inn i hauet hass og berre venta på å bli tømt ut att. Ja, aller minst ska du sei namnet ditt!

Hun svelget. – Eg ska komma i hau det.

– Han kjem te å spør «hette du’a? Hette du’a?» Da sie du berre ett og anna.

Mens han pratet, langsomt og omstendelig, hørte hun fjern breking og mekring, og snart kom en ung gutt til syne, leiende på en hest med tung kløv. Sauene løp foran ham, mens geitene hang etter.

– Hui! Hui! ropte han.

Han så ut til å være tolv–fjorten år og vred seg i sjenanse da han sto foran henne. Simen presenterte ham som Skank-Ola [2]. Han virket ikke mye oppegående, det merket hun. Og så hadde han et fælt sår på overleppen, som gjorde at ordene ble utydelige når han først sa noe.

Karene lastet av og bar inn. Grøtmel, bommer med flatbrød, smør, en kinne og flere trebutter, små og store. Surt, salt og søtt. Med dette kunne hun berge seg gjennom juni og inn i juli, tenkte hun.

Hun betraktet kua. Den så på henne som om den ville gjøre seg opp en mening om den nye eieren sin. At det var ti sauer, var en overdrivelse. Det var fem stykker, fire med hvert sitt lam, og en morsk sauebukk, en «bækre». Disse sauene var hardføre og passet i fjellet, visste hun. I tillegg var det seks geiter og en geitebukk.

– Det kan varra drygt med ein slik grabækre, sa Simen lunt og nikket mot sauebukken. – Somtid blir’n så ivrig i tjenestå at’n tek rennafart og spinn inn i ræva di. Du får berre bli forlikt med’n. I fjor jaga’n unna ein bjønn mea folk såg på.

Skank-Ola stirret på henne og gapte vått. – Hette du’a?

– Det e Margareta, det.

Best ikke å dikte opp for mange falske navn, tenkte hun.

– Magga, Magga, Magga!

De to karene ville ikke komme inn. Mens de satt og spiste utenfor, så Synnøve over velstanden. Hun var så ubegripelig glad for bøttene og den større gryten. Da hadde hun to! Hun hadde ei kinne, enda det ikke ble all verden med melk fra bare éi ku.

– Vil du at vi ska slakte ein av sauin, den som ikkje har lam? foreslo Simen. – Vi har med oss salt. Vi kan slakta så du har kjøtt ut over sommar’n.

Hun fikk tenke på det. Men da hun fikk oversikt over maten, innså hun at om kort tid ville en dyreskrott lokke mus og maur til seg. Lukten ville trekke til seg rev. Og bjørn … Hun kulset bare ved tanken. Skulle hun fortelle Simen om det som hadde skjedd? Hun bestemte seg for å la det være. Karfolk mente at kvinner fantaserte og var «hysteriske». Det ryktet trengte hun ikke å ha på seg. Hun ville gjerne at denne karen skulle respektere henne.

– No e eg gardkjerring, mumlet hun for seg selv. – Det e et arbeid, det òg.

Men hvem skulle gjete dyrene? De fikk snaubeite rundt Svarmon først, og så fikk hun se etter dem, så de ikke løp ut. Men de måtte gjerdes inn om natten.

Karene ga seg til å arbeide. De fikk i stand en innhegning, og brukte hesten til å slepe hjem store vedlass. De hadde med seg ordentlig redskap, og hugde opp ved som trengte tid til å tørke.

Lyden av mekring og breking gjorde henne godt. Når Simen og brorsønnen hans var dratt, var hun ikke alene lenger. Hun hadde dyrene. Lars hadde vært rundhåndet, ja. Men når kom han selv? Hun ble kald ved tanken.