Jane Mysen

63

Flammedans

Tid for savn

Jane Mysen

63

Flammedans

Tid for savn

Personer i Flammedans

Tønset
Anna Jonsdatter | – | en kvinne av taterslekt
Nikolai | – | Annas avdøde ektemann
Linnea | – | Anna og Fjell-Niels’ datter
Anna Line | – | Linnea og Mathias’ datter
Elias | – | Elsebe og Nikolais sønn
Bjarne | – | et av Annas sankebarn etter Mathilde
Oda | – | Annas datter, har bodd hos Abigail noen år
Nora | – | Anna og Jørgens datter og odelsjente
Siri | – | Anna og Jørgens datter
Holger | – | Anna og Nikolais sønn
Atle | – | Nikolais halvbror og Annas ektemann
Jørgen Garmo | – | Annas avdøde ektemann
Roald | – | dreng (død)
Frederik Hesteskjærer | – | Annas storebror
Abigail | – | Frederiks avdøde hustru
Doris | – | Abigail og Frederiks datter
Magda og Sigbjørn | – | ektepar på Tønset
Veslegutt | – | Magdas sønn
Elise | – | Magdas datter
Turid Lia | – | Annas svigerinne
Stein Gåsbakk | – | Turids ektemann, doktor
Ivar | – | Turid og Christians sønn
Mariana | – | Turid og Christians datter
Kjersti | – | Turids fosterbarn
Maria | – | sogneprestens fosterdatter
Tom | – | en gutt Linnea hadde et forhold til
Mathias | – | Linneas tidligere kjæreste fra Kristiania
Lillehammer
Gunni | – | Et av Annas sankebarn etter Mathilde
Garp | – | Gunnis ektemann
Thea | – | Gunni og Garps datter
Mari og Dag | – | tidligere barnehjemsbarn, Gunni og Garps fosterbarn
Asgeir | – | Helenas ektemann
Helena Nordstad | – | Annas sankedatter
Vebjørn | – | Asgeir og Helenas sønn
Astrid | – | Helenas sankedatter, Gerd og Olafs datter
Aleksander | – | ny eier av Blåsborttoppen, Helenas kjæreste
Ringebu
Aurora | – | en kvinne Bjarne forelsket seg i (nå avdød)
Hedvig | – | Auroras søster, Bjarnes hustru
Gustav | – | Aurora og Hedvigs bror
Tora | – | Gustavs hustru
Janusfølget
Sophie | – | Janusfølgets leder
Janus | – | Sophies sønn
Valentino | – | sigøyner
Levine | – | sigøynerkvinne
Amalia | – | Levines søster
Antonio | – | sigøyner
Amerika
Ben | – | tidligere sjømann, nå farmer
Karin Holmen | – | emigrant, Bens hustru
«Måneskinn» | – | en ung indianerkvinne
«Han som vandrer alene» | – | høvdingsønn
«Crazy Eagle» | – | høvding
Andre
Hedda fra Nordskogen | – | klok kone
Persongalleri for hele serien finner du på forfatterens hjemmeside: www.jane-mysen.no
Ordliste finnes bakerst i boken.

Slik sluttet forrige bok:

– Hold meg i hånden, Helena, hvisket Asgeir. – Følg meg på min siste reise.

Hun kastet et blikk mot urteposen, men visste at han hadde rett. Hun kunne ikke gjøre noe for å lindre sykdommen. Det var hånden hennes han trengte.

Det var umulig å høre pusten hans, og da hun la to fingre mot halsen hans, slo pulsen altfor sakte.

– Jeg angrer, kom det fra Asgeir. – Vær så snill og tilgi meg.

Han holdt inne en stund før han fortsatte. – Kan hende kommer jeg til helvete hvis du ikke tilgir det jeg gjorde mot deg.

Det var vanskelig å si det, men han var uten tvil døende, så det var hennes plikt å oppfylle ønsket hans.

Hun tvang ordene frem. – Jeg tilgir deg, Asgeir. Jeg tilgir det du gjorde mot meg og Astrid. Det er vanskelig, men jeg tilgir at du slo meg i magen slik at jeg mistet barnet.

Han sukket og la hodet over på siden og så på henne med matt blikk. – Jeg er kjær i deg fremdeles. Er du kjær i meg?

Tårene begynte å renne med ett. – Jeg er nødt til å være ærlig mot deg, hvisket hun. – Jeg er ikke kjær i deg lenger. Jeg er kjær i Aleksander. Men jeg var det … en gang.

Øynene hans var innsunkne. Det ristet under teppet, og hun visste at han hadde kramper. Det hun derimot ikke visste, var om han hadde fått med seg det siste hun sa.

Hun gråt, men sørget ikke da hun stelte ham og pakket ham inn i et teppe. Det var nesten ikke noe igjen av ham, syntes hun. Knoklene stakk ut av skuldrene og hoftene. Det var ikke stort hun visste om det som hadde skjedd i Amerika. Hva hadde han vært med på? Hva hadde skjedd? Det var spørsmål hun aldri ville få svar på.

Da hun var ferdig, måtte hun bruke alle sine krefter for å klare å dra den døde ut og inn i uthuset. Hun lukket og låste omhyggelig etter seg før hun gikk inn i stua og skrudde ned veken på lampen.

Hun varmet vann og vasket hendene i grønnsåpe. Deretter rengjorde hun alt som hun hadde vært i berøring med. Hun visste hvordan koleraen virket. Var hun renslig nok ville ingen bli smittet, men det kunne hende at hun var blitt smittet allerede.

Det var godt at de ikke hadde blitt i sorenskriverboligen. Det var godt at han døde på Blåsborttoppen.

Skjelvende la hun i peisen og satte seg på en stol. Brystene var fulle av melk, men hun kunne ikke gå hjem og amme. Det ville bare gå noen dager før man fikk vite om man var smittet, visste hun. Hun våget ikke å legge barnet ved brystet.

Hun var glad i stua si, men det var som om noe trist hadde senket seg over den nå. Samvittigheten hadde drevet henne til å ta seg av Asgeir, men etter alt han hadde gjort, hadde hun ikke klart å stole på ham.

Det greide hun heller ikke nå. Og hvordan kunne hun tro at han hadde vært kjær i henne? Han kunne like gjerne ha kommet for å smitte henne. Asgeir kunne være grusom nok til å finne på noe slikt. For å ta henne med seg inn i døden, tenkte hun og grøsset.

I så fall kunne det hende at han fikk det som han ønsket. Hun visste ingenting før om noen dager.

Helena ble sittende ved peisen. Nå var det bare å vente.

1

Lillehammer 29. desember 1899

Helena klarte nesten ikke å sove om natten. Hun hadde ikke orket å spise noe særlig heller. Stadig følte hun seg kvalm og uvel, og hver gang ble hun redd for at hun var smittet av kolera. Hun hadde bedt Aleksander holde seg unna, og nå drakk hun urteavkoket som hun egentlig hadde tenkt å gi til Asgeir. Helena visste ikke om det hjalp, men noe måtte hun prøve.

Det var fælt å tenke på at Asgeir lå stiv og kald i uthuset. Hun tok seg flere ganger i å flytte blikket mot vinduet, engstelig og fylt av uro. Det var den samme uroen hun hadde kjent på den tiden ektemannen var borte, frykten for at han skulle dukke opp. Nå var han død, og hun trengte ikke å engste seg mer, men den nesten lammende usikkerheten hadde boret seg fast i henne.

Tankene vandret til Aleksander og ungene. Hva om hun ble syk? Hva om hun døde? Hvordan ville det blir for dem da?

Vissheten om at hun kanskje aldri fikk se ungene igjen, smertet henne, og stadig måtte hun ta til tårene. Hun skulle ikke ha blitt med Asgeir til Blåsborttoppen, og hun burde ikke ha stelt for ham, men pliktfølelsen var ikke lett å få bukt med. Den styrte henne.

Faren for at hun hadde blitt smittet, var ikke særlig stor, men så lenge muligheten var til stede, vant redselen over fornuften. Nå hadde hun vært på Blåsborttoppen i fire dager, men bortsett fra kvalmen følte hun seg frisk.

Da kvelden kom, la hun en skinnfell om skuldrene og gravde frem krakken på utkikksplassen før hun satte seg med en glovarm kaffekopp i hendene. Hun så utover egnen, som badet i fullmånelys. Månen var noe av det vakreste hun visste. At den hadde en stor betydning for jorden og menneskene, det var hun sikker på.

Et vell av stjerner bidro til å legge et spøkelsesaktig lysskjær over snøen og skogen. Den brede, hvite stripen langt der nede var Mjøsa, og Helena kjente et sug i magen ved tanken på sorenskriverboligen, som ikke lå langt unna elven.

Hun håpet at Aleksander tok seg tid til å lese for ungene. Astrid hadde ikke begynt å be om det før de siste ukene, og nå hadde Vebjørn også begynt å interessere seg for bøker. Det var koselig å sitte sammen med dem og bla i bildebøker eller lese historier. Bøker var det nok av i sorenskriverboligen. Ikke alle var for barn, men hun leste høyt fra dem likevel.

Helena gråt hver gang hun måtte massere brystene for å få tømt dem, men det var viktig at hun gjorde det. Hvis ikke, kunne hun få brystverk, og da kunne hun miste melken. Hun hulket når hun tenkte på datteren ved ammens bryst. Nå var det en annen kvinne som ga datteren den varmen og ømheten hun selv skulle ha gitt henne.

Helena trakk pusten. Man kunne føle seg så svak og avkreftet når man lengtet så inderlig. Savnet etter barna var det verste, men hun tenkte like mye på Aleksander. Hun kunne ha gitt år av sitt liv for å kunne ligge i armene hans nå.

Brått tok hun seg til hodet. Hun var plutselig blitt svimmel og syntes så tydelig at en skikkelse kom gående mot henne i snøen. Hun hadde hatt evnene sine lenge nok til å vite at dette synet ikke var av den virkelige verden.

Mennesket, eller kanskje hun heller burde kalle det et vesen, svevde mer enn det gikk, og det kunne se ut som om det var en kvinne.

Helena holdt pusten da skikkelsen stanset like foran henne, og det gikk opp for henne at det var jenta som hun så ofte hadde sett i synene sine. Piken hadde ikke vist seg på lenge nå, og Helena hadde antatt at det var fordi hun hadde ordnet opp når det gjaldt Kjersti.

Noe var annerledes denne gangen, og Helena klarte ikke å holde tilbake et gisp. Hun kunne se ungjentas ansikt!

Helena myste med øynene og stirret jenta inn i ansiktet. Var det Kjersti? Eller kunne det være et annet barn hun kjente? I en fremtidig skikkelse?

Den unge jenta hadde et matt drag i ansiktet, som om hele livet hadde vært en kamp.

– Hva vil du meg? hvisket Helena.

Ungjenta beveget seg. Det lange, lyse håret fløt om skuldrene hennes. Øynene var store og blå, og huden hvit. Hadde Kjersti blå øyne? Helena husket ikke.

– Hvorfor viser du deg for meg? fortsatte Helena.

Jentas lepper formet uhørlige ord, og Helena ble plutselig oppgitt. – Jeg skjønner ikke hvorfor du viser deg når du ikke kan fortelle meg årsaken. Trenger du hjelp? Hvem er du?

Det så ut som om jenta ble fortvilet også. En sommerfuglsverm veltet ut av munnen hennes.

Helena reiste seg. Hun var sliten, og dette virket håpløst. – Forsvinn! utbrøt hun. – Jeg vil ikke se deg mer.

Med ett rant det store tårer nedover jentas kinn, og Helena snudde ryggen til henne. Det hadde skjedd nok i det siste. Hun orket ikke mer.

To dager senere våknet Helena med feber. Hun var for syk til å bry seg, men ble liggende til sengs hele dagen. Da kvelden kom, fikk hun vondt i magen og måtte på veslehuset. Der ble hun sittende og hutre mens hun tenkte på hvor uheldig hun hadde vært. Nå hadde hun fått kolera også, og Asgeir hadde fått det som han ville. Hun syntes hun kunne høre latteren hans, høy og ondskapsfull.

For at han kom for å smitte henne, var hun overbevist om. Han hadde vært en ondsinnet mann. En som kunne finne på slikt, særlig overfor henne.

Helena sjanglet fra veslehuset og inn, hvor hun la noen vedkubber i peisen før hun krøllet seg sammen under fellen. Asgeirs tilstand hadde raskt forverret seg. Hvor lenge ville hun leve? Enkelte døde bare ett døgn etter at de hadde fått styggedommen, og hun tenkte nok en gang på ungene.

Hun foldet hendene og ba en stille bønn om at Aleksander måtte ta seg godt av de små, før hun lukket øynene og sovnet.

Aleksander var rastløs. Astrid og Holger var hos grannen og lekte med sønnen deres. Vebjørn trillet det lille toget sitt over stuegulvet. Han hadde fått det til jul. Gutten laget mange rare lyder, og iblant gjorde han forsøk på å etterligne en togfløyte.

Man kunne ikke annet enn å smile når man så gutten krabbe rundt på gulvet og under stuebordet, før han elegant svingte den lange rekken med togvogner rundt et stolbein.

Signe var hos ammen. Aleksander hadde knapt sett henne etter at Helena hadde reist, og fikk en vond klump i halsen når han tenkte på henne. Nå vandret han hvileløst frem og tilbake i stuen mens han veide for og imot om han burde dra til Blåsborttoppen eller ikke.

Helena hadde vært redd for smitte og hadde innstendig bedt ham om å holde seg unna, men det var vanskelig å leve i usikkerhet, og Aleksander var en mann som pleide å ha oversikt. Nå følte han at alt svevde mellom liv og død.

– Helena er sen.

Han snudde seg mot Anna, som var minst like bekymret som ham. – Ja, jeg klarer snart ikke å vente lenger.

– Jeg forstår hva du mener. Uroen får det til å verke i kroppen, fortsatte hun.

Aleksander nikket og satte seg i en av lenestolene. Han søkte med blikket mot Atle, som hadde lagt boken i fanget.

– Jeg går opp til henne, sa Anna med ett, og det lød som om hun ikke ville la seg overtale til å vente.

– Er nå det så lurt? spurte Atle og så mistroisk på henne.

– Det er vanskelig å si hva som er klokt og uklokt, sa Anna like bestemt.

– Det er bedre at jeg går, brøt Aleksander inn.

Anna ristet på hodet. – Hvis det verste er skjedd, må du ta deg av ungene.

Aleksander grøsset. Han visste godt hva Anna mente med det verste. – Du kan bli smittet.

– Kolera smitter ikke ved at man stikker hodet inn av dørgløtten, sa Anna og smilte.

Smilet hennes var anstrengt, la han merke til, og ble enda mer urolig. – Helena er livredd for smitte. Hun tenker på ungene.

Anna la fra seg strikketøyet og reiste seg. – Jeg går opp til henne. Kan hende trenger hun meg.

Atle ristet på hodet og tok snadden ut av munnen. Tobakksrøyken veltet ut av munnen og nesen hans da han snakket til henne. – Du er og blir en stabeis.

– Kolera smitter ikke gjennom luften, det vet dere også.

Atle kastet et blikk bort på Aleksander. – Hva om Helena er blitt syk og du må stelle henne?

– Så må jeg gjøre det.

Anna var allerede på vei ut i gangen. Nå la hun sjalet om skuldrene.

– La meg følge deg et stykke på veien, utbrøt Aleksander.

– Du bør bli her, Aleksander, sa hun og smilte nok en gang dette stive smilet. – Hold Atle med selskap, og pass på ungene.

Atle åpnet munnen og skulle til å si noe, så det ut til, men så satte han snadden på plass. Han kjente Anna og visste at det ikke nyttet å nekte henne.

Anna hadde hentet hesten. De hadde ikke med sal, men hun trengte ikke det for en liten ridetur. Snart satt hun på hesteryggen og skrittet nedover gaten. Det var kaldt ute, men hun syntes det var godt likevel. Det hadde blitt altfor mye innesitting etter at de kom til Lillehammer.

Så fort terrenget begynte å stige, satte hun hesten i trav. Frostrøyken steg fra hestehodet, og en deilig eim av vedfyring kom fra en bolig i nærheten.

Da Anna endelig var ute av byen, passerte hun snøtunge trær på begge sider av veien. Hun likte seg på Lillehammer, og det var vemodig å tenke på at de snart måtte reise hjemover. Det bekymret henne at Helena ikke hadde fått snakket skikkelig ut med Holger.

Sønnen hadde ikke gått i søvne etter at de kom til Lillehammer, men det oppsto stadig små hendelser hvor han skyldte på Veslegutt. Noen ganger falt Anna i tanker om at han kunne være i ferd med å miste vettet, men i neste øyeblikk tenkte hun at det ikke kunne være så ille fatt med ham. Gutten hennes var både klok og forstandig.

Aleksander hadde holdt løftet sitt overfor skolelæreren, som hadde ønsket at Holger skulle lære juleevangeliet. Gutten hennes hadde vært flittig og kunne evangeliet utenat, og hun hadde tenkt å følge ham til skolen første skoledag bare for å se skolelærerens ansikt når Holger fortalte historien på rams.

Lyden av hestehøver i møte med is og snø fylte hele hodet. Hesten hadde stått mye i stallen og hadde samlet nye krefter, men var villig og snill. Anna hadde ingen vanskeligheter med å styre den.

Hun burde ha stukket innom Gunni og familien, men uroen fikk henne til å fortsette over tunet og gjennom åpningen i skigarden. Snøen dekket alle spor, men hun var godt kjent og visste hvor det var lettest å ri.

Det var ikke vanskelig å forstå at Helena hadde valgt å ta med Asgeir til Blåsborttoppen. Yrket hennes var å hjelpe de syke, og hun var pliktoppfyllende. Samtidig var det uforståelig at hun kunne forlate Aleksander og ungene på grunn av den fryktelige mannen, som ikke hadde påført henne stort annet enn smerte.

Anna husket da sankedatteren ble mishandlet på Finnskogen. Ikke et øyeblikk hadde hun vært i tvil om at det var Asgeir som hadde slått henne. Hun hadde forstått på Aleksander at mannen var for syk til å gjøre henne ille nå, men med mannfolk som Asgeir kunne man aldri føle seg for sikker.

Anna lente seg fremover idet hesten forserte den siste stigningen. Den prustet og peste og var gjennomsvett, men bortsett fra det, virket den ikke sliten. Da hun red inn på det vesle tunet, så hun at det ikke steg røyk fra skorsteinen. Forsiktig slapp hun seg ned fra hesteryggen og landet mykt i snøen. Det hadde kommet mye nedbør i løpet av natten, og Anna la raskt merke til at det ikke var mange fotsporene på tunet, bare til og fra veslehuset.

Hun bandt hesten til et tre og la høyet hun hadde tatt med seg, foran mulen. Deretter gikk hun sakte mot inngangsdøren til den vesle stua og banket på. Da ingen åpnet, ble hun enda mer bekymret, og med hjertet i halsen skjøv hun ned klinken og åpnet.

Anna gikk raskt inn for ikke å slippe ut noe varme. Forferdet merket hun at det var så kaldt at hun fortsatt kunne se frostrøyken fra sin egen ånde.

– Helena?

Stemmen hennes lød underlig.

En svak lyd fra enden av rommet fikk henne til å se i den retningen. – Asgeir?

Da det ikke kom noe svar, gikk Anna sakte bort til sengen. Hjertet hennes banket hardt da hun løftet på fellen. Synet som møtte henne, fikk henne til å gispe av forferdelse. – Helena! utbrøt hun.

– Mamma.

Helenas stemme var svak.

Anna glemte å være forsiktig. Raskt la hun hånden på sankedatterens panne.

– Asgeir smittet meg, fortsatte Helena. – Kom deg ut herfra.

– Du er meg en fin en, sa Anna og skalv lett i stemmen. – Uten å tenke på din egen sikkerhet fulgte du Asgeir hit, og nå ber du meg om å forlate deg. Jeg er moren din, Helena.

– Asgeir er død.

– Død? Hvor lenge er det siden?

– Jeg vet ikke.

Anna trakk til seg hånden. – Du har feber.

Helena svarte ikke, men krympet seg foran øynene hennes.

– Har du smerter i magen?

Helena ristet så vidt på hodet.

– Er du tørst?

– Nei.

– Huden din er ikke tørr heller.

Helena så på henne med matte øyne og hostet.

– Du er forkjølet, sa Anna og pakket henne godt inn i sengetøyet.

– Jeg har vært på veslehuset flere ganger.

– Jeg er ingen doktor, men en gang overhørte jeg en samtale mellom doktor Holm og en mann på landhandelen. Karen var redd for at hustruen hans hadde fått kolera, men da doktoren fortalte hvordan sykdomsforløpet var, roet mannen seg. Og jeg ble en erfaring rikere, la Anna smilende til.

Helenas øyne fyltes av tårer. – Jeg har vært så sikker på at jeg har kolera, at jeg har sett meg selv i graven.

Anna strøk henne over håret. – Hvil deg nå, så skal jeg sørge for å få varme i stua.

Uten å si mer gikk hun bort til peisen og fyrte opp. Deretter tente hun de to lampene og satte over kaffekjelen. – Bare du får litt tid på deg, vil du bli frisk igjen.

Helena svarte ikke, men de trette øynene hennes gled igjen.

Anna så til Helena nok en gang, og fant ut at sankedatteren hadde sovnet. Hun gikk inn i spiskammeret hvor hun fant frem noe spekeskinke og brød som Helena hadde tatt med seg. Der var det også smør, honning og en mugge med surmelk.

Å ha noe å gjøre hjalp alltid mot bekymringer, tenkte hun. Selv om det ikke var kolera Helena hadde, kunne det være alvorlig, og hvis sankedatteren ikke ble bedre innen kvelden, ville Anna hente doktoren.

– Mamma?

Anna snudde seg. Minner fra en tid for lenge siden, da Helena var barn og hun selv gikk svanger med Linnea, vellet opp i henne. Det var som om tiden var skrudd tilbake. Hun tok med seg honningkrukken og en skje, og satte seg på sengekanten. – Se her, hjertet mitt. Spis litt honning. Den vil gjøre deg frisk.

Helena åpnet munnen, og Anna ga henne to store skjeer før hun satte lokket på krukken. – Er du sulten? Vil du ha noe å spise? Jeg kan smøre en skive til deg.

Sankedatteren lukket øynene og ristet på hodet. – Jeg vil bare sove, hvisket hun.

– Hvor ligger Asgeir? Anna klarte ikke å la være å spørre.

– I uthuset, svarte Helena med svak røst. – Asgeir ligger i uthuset.

Før Anna rakk å reise seg, hadde sankedatteren sovnet. Anna strøk henne nok en gang over håret. Hun var så inderlig glad i Helena. Det var som om tiden de hadde vært borte fra hverandre, var visket ut, og hun ble sittende en stund og kjærtegne det bleke ansiktet med blikket, før hun reiste seg og gikk tilbake til kjøkkenbordet.

Der ble hun sittende og spise mens hun tenkte på Asgeir. På et eller annet vis måtte han fraktes ned til bygda. De kunne bruke kjelken, tenkte hun, og tok en bit av en skive med spekepølse.