Louise Candlish

Linnea

En vei tilbake

Louise Candlish

Linnea

En vei tilbake

Til Chuck Wills, hvil i fred, og Heather McCarry

Del 1

«Il y a une personne à l’eau en Seine.»

Kapittel 1

Paris

Det var ikke noe med selve båten som kunne ha fått noen til å frykte en grusom ulykke.

Den var helt annerledes enn de berømte bateaux mouches på Seinen, som man ellers kunne se fulle av turister og skolebarn som hang over rekka og ropte til fotgjengerne på elvebredden nedenfor. Den var liten og sjarmerende, med to dekk og markise som tak på det øverste dekket og åpninger på sidene. På det nederste dekket var det plassert dekkstoler for dem som ville sole seg, og det var en liten bar der som solgte vin i ordentlige glass og kaffe i gammeldagse porselenskopper. Mannskapet, som var kledd i plettfrie, hvite uniformer, smilte hele tiden blidt til passasjerene.

Veldig hyggelig, tenkte Joanna Walsh. Akkurat slik hun husket Paris.

«Har du det fint?» spurte hun datteren og snudde seg optimistisk mot henne. Men Holly bare mumlet noe utydelig og stirret blindt utover vannet.

Kan du ikke forsøke å glede deg over dette, Holly, ba hun stille inni seg – for Mikeys skyld, om ikke for din egen.

Dette var selvfølgelig et hypotetisk poeng siden gutten sov i sportsvognen sin, som var bundet fast til rekka. De hadde kommet sent om bord og fått de to siste stolene på det øvre dekket, og akkurat nok plass ved siden av seg til at de slapp å ta Mikey opp av vognen og slå den sammen. Når han først hadde sovnet, var Holly glad for at han sov så lenge som mulig. Hadde det vært opp til Joanna, hadde hun vekket ham. Han hadde aldri vært om bord i en båt før og ville helt sikkert ha frydet seg over å være på vannet. Alle barn elsker illusjonen av at det er bygningene på land som er i bevegelse og ikke båten, slik at du får lyst til å rekke ut armen og stanse dem.

«Her var det stappfullt, ikke sant?» sa Joanna. «Paris i juni – høysesong for bryllupsreiser. Alle vil en tur på Seinen. Stort mer romantisk blir det ikke.»

Men Holly hadde brukt opp ordene sine, og det eneste svaret Joanna fikk, var et snøft, fulgt av blunking, fulgt av en gjesp. Hun var vant til rytmen nå; snøfting, blunking, gjesping, snøfting, blunking, gjesping. Det var ikke fordi hun var sur, eller ikke viste respekt, men det satte en effektiv stopper for videre samtale.

Båten la ut fra brygga ved Pont d’Iéna mens pianojazzen smøg seg mykt ut av høyttalerne, og Joanna ville gjerne konsentrere seg. Snart overtok guiden høyttalerne. De skulle få se mange høydepunkter i det historiske Paris, ble det sagt (på engelsk, heldigvis), opplevelser hun sist hadde delt med søsteren sin og foreldrene for over tjue år siden. Et av de første de passerte, en bro med gylne statuer som skinte i solen, fikk mange av turistene til å gispe og løfte kameraene sine, noen reise seg også. Joanna hadde bestemt seg for ikke å fotografere selv, men kjøpe en suvenirmappe på slutten av reisen. Da ville hun få med seg alt, og bildene ville være ti ganger bedre. Hun ville ikke bruke hele turen på å tenke ut de beste vinklene hun skulle huske alt fra senere.

Svingen mot Pont des Invalides var myk, båten hadde ganske god fart, og selv følte hun at spenningen økte. «Se,» sa hun, halvveis til seg selv, «det må være Jardins des Tuileries der borte. Vi er nesten ved Louvre allerede.» De hadde vært i galleriet dagen før, og tanken på det gjorde henne litt urolig, noe som fikk henne til å følge mer med på det som ble sagt i høyttaleren: Louis ZVI … stormen på Bastillen … giljotinens nådeløse økseblad … Seinen som ble rød av blod. Det siste fikk Joanna – og flere andre – til å kikke ned i vannet i frykt for å se en uhyggelig gjenspeiling fra fortiden. Men sett fra det øverste dekket, til og med på en varm og klar dag som dette, var elven grønnsvart og sugde til seg sollyset, som om den ville trekke det med seg helt ut i havet. Kjørte de medstrøms eller motstrøms? Hun ante ikke, men man kunne se skumle virvler under overflaten, raske og glatte som åler. Det var på en måte uhyggelig.

«Skal jeg gå ned og hente noe fra baren?» spurte hun Holly, som gløttet så vidt på øynene. «En iskrem, kanskje?»

Holly trakk på skuldrene. «Jeg er ikke sulten.»

«Hva med noe kaldt å drikke, da?» Hun tillot seg å vise en antydning til utålmodighet. «Kom igjen, Holls, ta deg litt sammen! Vi er hjemme igjen i overmorgen, og uten at du har hatt det noe morsomt i det hele tatt.»

Endelig så Holly på henne, og Joanna leste beskjeden i blikket hennes like tydelig som om det hadde stått på trykk: Hva er poenget? Det var ikke Holly som sa det, Joanna forsto det, det var depresjonen, men for en gangs skyld fikk hun lyst til å trosse spesialistenes råd og si det hun hadde på tungen: «Det er Mikey som er poenget, dumme jente! Sønnen din er poenget, akkurat som du var mitt, og fremdeles er mitt, selv om ikke engang jeg helt kan kjenne deg igjen lenger!»

Men hun kunne ikke si det, selvfølgelig kunne hun ikke det. «Vel,» sa hun blidt. «Da finner jeg bare noe til deg. Er tilbake om et øyeblikk.» Da hun gikk, rørte hun lett ved Hollys skulder, i et håp om å overbringe noe positivt og oppnå en mirakuløs forbindelse.

Det var på en underlig måte behagelig å stå i køen til kiosken. Båten føltes stødig og solid under føttene mens den lirket dem nærmere venstre bredd og den smale passasjen til Île de la Cité. Og akkurat idet hun skulle bli ekspedert, dukket den mørke fasaden til Notre-Dame opp – allerede! Guiden fortalte med stigende entusiasme om en kirkeklokke som bare klang i F-dur ved helt spesielle anledninger. Joanna lurte på hva slags anledninger det kunne være, og så ønsket hun at klokken skulle klinge akkurat der og da og rykke Holly ut av den søvnlignende tilstanden, jage demonene ut av henne, som i et eventyr.

Hun tenkte stadig oftere i form av eventyr, av mirakler, som om hun hadde gitt opp ethvert annet håp om redning for datteren sin.

Da båten lå slik at de fikk den aller beste utsikten til den store katedralen, saknet den farten, og alle fotografene ble ivrigere og ivrigere, det var bare et par av turistene på øvre dekk som ble sittende. Joanna så for seg at Holly satt der oppe helt uberørt av synet. Kanskje hun ikke så opp i det hele tatt, og Joanna tillot seg, et veldig kort øyeblikk, å føle seg litt trist.

«Qu’est-ce que vous voulez … Madame?»

«Å, ja, pardon …« Hun oppfattet at det var hennes tur ved disken og bestemte seg for en kake til Mikey og nølte et øyeblikk mens hun lurte på om hun husket hvordan hun skulle uttale ordet på fransk. Igjen tenkte hun på hvor synd det var at han ikke skulle få med seg denne opplevelsen. Alt gikk fortere enn hun hadde ventet. Paris var mer kompakt enn hun husket. Byen hadde virket så enormt stor den førte gangen hun var der, et sted som glitret dag og natt, både monumentene og menneskene var skapt for å fange opp lyset.

Hun og søsteren Melissa hadde håpet at de sto i stil til byen, at de også glitret.

Det var akkurat idet varmt vann ble helt i koppen hennes og hun skulle velge hvilken tepose hun ville ha at hun ble oppmerksom på skriket. Det var en lang og skremmende lyd, fra et sted på båten på samme side som Notre-Dame. Først sa det henne ikke noe personlig, og hun forbandt det ikke med deres turistgruppe, ikke før hun klarte å skille ut det eneste ordet som steg frem fra larmen – «Mamma!» – og hun oppfattet med et slag i brystkassen at det var Holly. Det var Holly som skrek, hun skrek over henne, rundt henne, gjennom henne, ropte på henne.

«Unnskyld … jeg må …» Hun gikk fra alt hun hadde bestilt, styrtet mot trappen og kom seg opp på dekket med en følelse av å være fullstendig desorientert. Hadde hun gått feil? Var det flere trapper opp til dekket? For det satt ikke en eneste passasjer der hvor de hadde sittet for fem minutter siden. Det hersket fullstendig kaos, alle flokket seg sammen på den siden av båten hvor øya var (det slo henne at båten faktisk kunne få slagside). Alle stolene var tomme, bortsett fra klær og vesker som lå igjen. Det var så kaotisk at hun først verken kunne se Holly, eller høre henne lenger, for skriket hennes hadde enten stanset eller ble overdøvet av all støyen rundt henne. Alle snakket på en gang på mange forskjellige språk – spørsmål, svar, skrik, gisping, panikk. Bare guiden fortsatte som om ingenting hadde skjedd: «Vi er nå der hvor to berømte øyer nærmest kysser …»

«La meg slippe frem!» ropte Joanna desperat. «Jeg tror det har skjedd noe med datteren min! Vær så snill, slipp meg frem!»

Da hørte hun skriket til Holly igjen, ikke lenger som en spøkelsesaktig uling, men i korte, skarpe utbrudd, plutselig overdøvet av en halvhysterisk engelsk stemme rett i øret hennes. «Hvorfor gjør ikke mannskapet noe? Hvordan sier de ’mann over bord’ her? Har de ikke noe SOS-signal i Frankrike?»

«Jeg vet ikke,» svarte en annen, ikke like opphisset, men tydelig bekymret, «men de holder nok på med noe, for vi har saknet farten – kjenner du ikke det? Jøss!»

Båten var tung i siget og bremset langsomt mens den ble styrt forsiktig mot land. Manøveren fikk alle ved rekka til å flytte på seg, og Joanna klarte i hvert fall å finne en sprekk hvor hun kunne få et glimt av Holly. Hun sto presset mot rekka, hang nesten over den, som om hun kastet opp, og det var like før hun bikket over. To kvinner i nærheten av henne forsøkte å holde henne igjen, og Joanna begynte å få en anelse om hva som kunne ha skjedd. Det var Holly som var i sentrum for kaoset. Hun hadde forsøkt å hoppe over bord, men hadde blitt holdt igjen. Noen hadde fått sagt fra til mannskapet for å få tak i førstehjelp, og nå hadde båten stoppet. Holly var … hun hadde forsøkt å ta livet av seg.

Å, gode Gud, nei!

Hun dyttet seg kraftigere frem og registrerte nesten ikke at hun skrubbet opp leggen på en stolkant idet hun fikk tak i skulderen til datteren. «Holly, gå bort derfra! Hva er det du gjør?»

Holly rettet seg opp med ville, skarpe bevegelser: «Å, mamma … å, mamma …» Ansiktet hennes var et sjokkerende syn, oppsvulmet og rødt, og øynene var febrilske, nesten som om de var fulle av galskap.

«Kom og sett deg,» sa Joanna inntrengende. «Du ramler uti hvis du fortsetter på den måten!» Hun pekte på stolene og la samtidig merke til at Mikeys sportsvogn, som fremdeles var bundet til rekka, var tom.

Det vrengte seg i magen hennes. «Holly? Hvor er Mikey?»

Hun fikk ikke noe svar, bare det samme forvridde, ville uttrykket i datterens ansikt.

«Hvor er han, Holly, si det. Hvor er han? Holly?»

Mann over bord … Først da hørte hun ordene tydelig, først da forsto hun. Det var ikke Holly, men Mikey. Hun snudde seg bort fra Holly og trengte seg inn mot rekka, måtte holde fast i en medpassasjer så hun ikke skulle miste balansen, men alt hun så der nede, var det gulhvite, fossende vannet rundt båten, og den grusomme surklingen av noe brunt bortenfor det igjen.

«Han falt,» klarte Holly å få frem ved skulderen hennes, med hakkete, halvkvalt stemme. «Han falt …»

«Hvordan kunne det skje, Holly? Når? Når? Holly hulket kraftig, og en ny bølge av hysteri tok makten fra henne. Joanna mistet alt håp om å få noen nyttige svar på alle spørsmålene som raste inne i henne: Hvor langt hadde de kommet da de hørte de første skrikene? Ti meter? Tjue? Mer? Hvor høyt var fallet ned til vannet? Kunne et barn overleve det – en liten unge på to år? Hvorfor kunne hun ikke få øye på ham, ikke engang noe som plasket der nede? Og så: Skulle hun hoppe i vannet? Var det det Holly hadde vært i ferd med å gjøre da hun hang over rekka? En av dem måtte jo redde ham, ikke sant?

Alle spørsmålene og hele hendelsesforløpet trengte seg på i en selvgående, negativ spiral og trakk henne over rekka igjen, for å komme nærmere vannet, nærmere det punktet da hun måtte ta en avgjørelse, helt til en liten, optimistisk tanke trengte seg gjennom den kvelende panikken. Mannskapet visste det, de hadde forstått det før henne – «De holder på,» hadde mannen sagt – og de hadde stanset båten. Hvert øyeblikk nå ville de snu eller rygge, fiske Mikey opp av vannet og bringe ham i sikkerhet. Det kunne ikke ha gått mer enn noen sekunder siden det skjedde. De var profesjonelle, hadde trening i dette, og de ville redde ham.

Ville de det?

Joanna rettet seg opp, unngikk de nysgjerrige blikkene og påtrengende spørsmålene fra alle rundt seg og rettet oppmerksomheten mot Holly. Hun hadde på følelsen at jenta var i ferd med å bruke sine siste krefter til å stå oppreist, og la armene rundt henne og klemte henne inntil seg. Holly gjorde øyeblikkelig krav på alle kreftene hennes og hang tungt og hulkende i armene hennes. Lyder strømmet fra munnen hennes, som vann fra en høytrykksslange, presset var i seg selv så smertefullt, så uutholdelig. De klarte ikke engang å finne tilbake til stolene sine, men kunne bare stå der, og Joanna klarte så vidt å mønstre nok energi til å forhindre at Holly sank sammen på dekket, og til selv å la være å se på den tomme vognen med de løse selene.

Men plutselig oppfattet hun, gjennom datterens desperate grep rundt henne og den grusomme hulkingen, et nytt sus av høye stemmer og at folk løp akterut.

«Å, gode Gud …» lød en amerikansk stemme over de andre: «Nå er han også i vannet, se, Jeff! Når skjedde det?»

«Hoppet han virkelig fra øverste dekk – med alle klærne på?»

«Se!»

«Han må være fullstendig gal!»

En tredje person snakket, en britisk kvinne, som tydeligvis var på gråten: «Å, jeg håper han når frem til den lille gutten tidsnok, dette er så fælt. Hva gjør mannskapet? Hvor er livbåten?»

Joanna strakte seg på tærne så hun så vidt kunne se forbi Holly og ned mot vannet. Hun oppfattet de paniske bevegelsene til en mann som svømte raskt i motsatt retning av den båten hadde kjørt. Det virket som han passerte en stor oransje ring, som var festet til et tau, og sannsynligvis til båten. Nå la hun også merke til at det hadde samlet seg en flokk skuelystne på landsiden av Île Saint-Louis og på gangbroen som forbandt de to øyene.

«Hør her, det er en mann som har hoppet i vannet for å redde ham,» sa hun inntrengende inn i øret til Holly for å overdøve alle stemmene rundt dem, som om hun skulle være blind. «Det må være en av mannskapet. Han vet nok hva han skal gjøre. Dette skal gå bra, ikke vær redd, vennen min.» Hun hadde ingen anelse om dette var riktig, men fortsatte å gjenta: «Han vet hva han skal gjøre,» som om det i seg selv ville få det til å gå i oppfyllelse.

Holly begynte plutselig å skjelve i armene hennes. Hun dirret voldsomt i hele kroppen. Joanna husket hvordan datteren hadde ristet på samme måte etter Mikeys fødsel, i nesten en halv time, mens hun ble kjørt tilbake til avdelingen i sykehussengen, og Joanna gikk ved siden av med babyen i armene. Hun begynte å snakke til Joanna igjen nå, fortvilet, med en halvkvalt stemme som fikk Joannas hjerte til å slå sprekker. «Det er for sent, mamma … det er for sent … han har gått under, han kan ikke svømme … det er for sent …» Mens ordene strømmet ut av munnen på datteren, følte Joanna at hun begynte å akseptere dem som et faktum. Holly vet det, tenkte hun, en mor vet, det er derfor hun skjelver. Vi har mistet ham. Dette kommer hun aldri over. Det er ikke bare Mikey som er borte, de er borte begge to.

Deretter fulgte en helt fremmed følelse av å bli satt fri, en fullstendig tomhet, slik hun forestilte seg det måtte være å dø.

Det var den vonde slutten de alltid hadde sagt ville komme, den endelige straffen hun fortjente.

Det spilte ingen rolle hvor hardt hun hadde forsøkt, for hun hadde tapt.

Kapittel 2

Før ulykken hadde ikke Joanna hatt den minste forutanelse om at noe så spesielt skulle skje i løpet av helgen i Paris.

Dette var i seg selv uvanlig, for i hele sitt voksne liv hadde hun kunnet rose seg av at instinktet hennes hadde slått til med stor nøyaktighet. Hun hadde for eksempel hatt en følelse, da hun sendte inn svaret på en konkurranse i et ukeblad, at dette var noe hun kunne vinne. Å delta i konkurranser hadde blitt litt av en lidenskap i det siste, på samme måte som å lese romantiske romaner fra eksotiske miljøer, selv om hun ikke likte å gå inn i grunnen til dette. I tillegg til reisen besto premien av hotell og lommepenger, billetter til Eiffeltårnet og Louvre og plass på en luksuscruise på Seinen. En perfekt helg i Paris – nettopp som legen hadde foreskrevet (de andre reseptene lot ikke til å virke likevel).

Prisen var ment for et par, det var tydelig fordi det hadde vært en del av valentinutgaven av bladet, og det var sant at hun hadde forestilt seg hvordan det kunne ha vært hvis omstendighetene hadde vært annerledes, og hun kunne ha invitert med seg sin tidligere partner, Adrian, istedenfor datteren, slik at de kunne hatt en gjenforening i tråd med en av disse romantiske romanene. Men slik situasjonen var, hadde hun straks visst at det var Holly hun måtte ta med seg. Holly hadde ikke vært på ferie siden Mikey ble født, i hvert fall ikke utenlands, noe som var et savn for en ung kvinne på tjueto. De få vennene hun hadde igjen siden hun hadde sluttet på skolen og fått barn, arbeidet og reiste visst stadig til Ibiza eller Gud vet hvilken annen øy med høy partyfaktor. Månedene imellom reisene – det virkelige livet – ble nærmest betraktet som et fengselsopphold de måtte lide seg gjennom til det var tid for neste flytur. Joanna trodde det måtte være et generasjonsfenomen, denne kravmentaliteten – de får mer enn de gir, som hennes venninne Suze sa hver gang en av lørdagsvikarene hennes sviktet.

Men ikke Holly. Hun forventet ingenting. Hun ble styrt av en kraft utenfor seg selv – en kraft utenfor egen eller andres kontroll.

Ekstrem fødselsdepresjon var diagnosen. Joanna hadde etter hvert begynt å forstå at det var en lidelse som fikk stor oppmerksomhet, og Holly ble hele tiden fortalt at hun ikke var alene. Hvorfor det å vite at tusenvis av andre led av det samme skulle være til hjelp, kunne ikke Joanna forstå, men det var gjennomgangsmelodien. I løpet av de to siste årene hadde hun blitt overøst med profesjonell hjelp, tre typer antidepressiva, spesialterapi, brosjyrer og bøker og støttegrupper, men ingenting hadde kommet i nærheten av å være til noen virkelig hjelp.

Paris vil klare det som vi andre ikke har klart, avgjorde Joanna for seg selv. Byen ville gi Holly livsgnisten tilbake, lysten til å more seg, behovet for å lykkes. Da hun fikk vite at hun hadde vunnet konkurransen, følte hun det mer som en nødvendighet enn et lykketreff, en redningsbøye, hvis det ikke var for dramatisk å se det sånn.

Det var å stille litt store krav til byen, men hvis noe sted skulle kunne gjøre utslaget, måtte det være Paris.

Selvfølgelig hadde de ikke vært der i stort mer enn fem minutter da Joanna innså det store hullet i planen. Hun var ikke den eneste som måtte tro på makten som lå i Paris, det var først og fremst Holly som måtte det.

«Ingen snakker fransk,» sa Holly da de stilte seg i køen utenfor Louvre den første dagen i byen, fredag ettermiddag. «Det er jo bare turister her.» Det var ikke en klage, mer et uttrykk for en dyp sorg. Hun grep håndtakene på Mikeys sportsvogn, som om hun hvert øyeblikk ventet å bli slått ned av en truende gjeng ikke-franskmenn.

«Ja, det er sant.» Joanna svarte så muntert at man skulle tro at de var enige om noe positivt. I løpet av det siste året hadde hun funnet ut at det var den beste måten å møte Hollys pessimistiske verdenssyn på. Motsigelser, utfordringer, kritikk lot til å ha samme effekt som fysiske slag. Til og med mild sarkasme kunne forårsake øyeblikkelig sammenbrudd.

«Det er litt varmt,» var den neste klagen.

«Ja, en perfekt dag,» sa Joanna. Hun hadde blitt ekspert på å skjule utålmodigheten sin, og til tider, særlig når hun betraktet datterens ansikt og hjertet krympet seg, måtte hun tenke på at hun nesten hadde glemt hvor vakker Holly var! Til tross for varmen var hun likblek, og hun pustet i så korte rykk at det var forbausende at hun fikk i seg oksygen i det hele tatt. Fregnene lyste som blomstene som vokste på den golde kanten av en vulkan, og de mandelformede, mørke øynene var tomme. Det virket som de aldri fokuserte på noe, ikke engang på Mikey. Hun var et levende bevis på at skjønnhet ikke bare var en tilfeldig sammensetning av ben og muskler, men en følelse uttrykt gjennom skinnende øyne, glødende kinn og et engasjement i livet.

Johanna greide ikke se på henne lenger og lot blikket gli over glasspyramiden foran dem. Sist hun var der, for nesten tjuefem år siden, på 80-tallet, var konstruksjonen bare så vidt påbegynt. Den hadde vært sterkt omstridt og nærmest skapt skandale. Foreldrene hennes syntes ikke noe om den, husket hun, og bare av den grunn hadde hun sett på den som en absolutt nødvendighet for menneskehetens fremtid. Nå var den etablert, nesten klassisk, og minnet henne – sammen med turistenes nærmest likegyldige aksept – på hvor lang tid som hadde gått siden den gangen.

«Jeg et trett,» sukket Holly med halvlukkede øyne, «helt utslitt, egentlig.»

«Det kan være en bivirkning av de nye pillene, tror du ikke det? Det blir nok bedre når kroppen blir vant til dem.»

Hvor mange ganger hadde hun sagt det? Mange nok ganger til at Holly ikke engang gadd å svare.

Joanna ble plutselig fylt av så sterke følelser at hun bare ønsket å kunne skrike ut: «Er ikke dette fantastisk? Jeg visste at du ville elske Paris!» og å få et gledesutbrudd til svar, et ønske om å få høre alt om sist moren hadde vært der og hvordan hun hadde falt for byen ved første blikk. Men det skjedde ikke. Isteden tillot hun den gamle tvilen å stikke seg frem og erstatte gleden, tillot seg å tenke på hvor annerledes hennes egen barndom hadde vært enn den hun hadde gitt Holly, den som hadde brakt ungen hennes til dette punktet.

Punktet hvor hun kunne stå midt i en av verdens vakreste byer og hate hvert øyeblikk av det.

Hadde hun, tenkte Joanna, noe ansvar for det? Hun måtte ha en viss skyld, på en eller annen måte?

Nå som tvilen først hadde stukket seg frem, klarte hun ikke å forhindre at den fortsatte å plage henne. Det var som om hun hadde blitt plantet i køen foran Louvre bare for å skulle stå til rette for sine egne spøkelser. Er dette livet mitt? Er det slik jeg ventet at det skulle bli da jeg var her for så lenge siden? Er jeg virkelig en bestemor på førtito, en alder da andre kvinner som regel bare så vidt har etablert en familie? Har jeg sviktet datteren min, sviktet meg selv?

En ting visste hun: Man skulle gjøre en bedre jobb enn ens egne foreldre hadde gjort, ikke dårligere. Man skulle gi barna sine ting man selv hadde savnet, ikke skjule de mer misunnelsesverdige detaljene av det man en gang hadde hatt, men som de aldri ville få.

En far, for eksempel.

De slapp inn fortere enn de hadde trodd og ble stående i museets store inngangsområde, stilt overfor et overveldende valg, selv for dem som hadde sinnsroen i behold – trettifem tusen kunstverk, men hvilket av dem kunne nå frem og si noe til Holly?

«Er det noe spesielt du har lyst til å se?» spurte Joanna, men visste i samme øyeblikk at spørsmålet sannsynligvis var overflødig.

Men Holly var likevel såpass i kontakt med følelsene sine at hun merket knekken i morens humør og klarte å mønstre en aldri så liten entusiasme. «Mona Lisa,» og hørtes ut som en quizdeltaker som foretar en vill gjetting og allerede vet hvor feil hun tar.

Joanna nikket oppmuntrende. «Det er et bra sted å begynne. Hvis vi går i den retningen, kan vi likevel ta noen sidespor om vi får øye på noe interessant underveis.»

De fant ingen sidespor, men de ble revet med av den tette strømmen av mennesker. Vel, det var det mest berømte maleriet i verden, tenkte hun. De kunne ikke vente å få stå foran det alene.

«Spennende,» hvisket hun til Holly da de etter en kort ventetid ble sluppet inn i Salles des Etats og rommet hvor den nærmest hellige damen selv befant seg. De fant sin plass bakerst i mengden, blant dem som holdt kameraene høyt over hodet på menneskene foran seg, som om de var på en kjempekonsert og ikke hadde det minste håp om å få se scenen med egne øyne.

Holly gjorde et halvhjertet forsøk på å strekke seg på tærne for å få et raskt glimt før hun bemerket, tydelig skuffet: «Det er mindre enn jeg trodde.» Litt foran dem hylte en unge på Mikeys alder frydefullt på grunn av et blitslys, og Joanna så at Holly grøsset av lyden, som om hun ikke var vant til barn og ikke forsto sånne høylytte gledesutbrudd. Hun brydde seg heller ikke om skrikingen til sin egen sønn, som helst ville slippes løs fra selene i vognen.

Joanna bøyde seg ned for å løse dem opp. «Se der, Mikey, det er det mest berømte maleriet i hele verden! Kom og se.» Hun løftet ham opp i armene, delvis for å forhindre at han skulle løpe av sted, delvis i håp om at han skulle feste blikket på det mytiske bildet og huske denne høykulturelle opplevelsen i årene fremover. Kanskje ville han bli maler eller kunstner av et eller annet slag selv en vakker dag! Men han bare vred og buktet seg i armene hennes, og blikket var vendt i en helt annen retning. Snart verket hun i ryggen av vekten av ham på hoften og i armene etter anstrengelsene med å holde ham i ro.

«Mikey,» sa hun, «vær nå litt snill for mammas og bestemors skyld.»

Hollys hjelpeløshet og Mikeys manglende samarbeidsvilje hadde hun forventet. Det hun ikke hadde regnet med var sin egen reaksjon på maleriet. For hun opplevde ett kort, men fantastisk øyeblikk da hun fikk god sikt mellom alle hodene til det bleke, ovale ansiktet med det berømte, uutgrunnelige blikket. Bortsett fra at Joanna trodde hun forsto det, faktisk, nå som hun sto rett overfor det. Det var et bilde på ømhet, oppdaget hun, ikke den overveldende ømheten man følte for en ny elsker eller det lekende barnet til en gammel venn, men en ømhet av det stille, private slaget, som en mor som betrakter sitt sovende barn. Det var slik Joanna selv hadde følt det da hun sjekket Holly om natten da hun var yngre, og det var den ømheten hun fryktet var fatalt fraværende når Holly sjekket Mikey om natten (hvis hun noen gang gjorde det).

Hun grøsset av kulde da hun vendte seg bort fra det alvorlige, glødende ansiktet på veggen og snudde seg mot den unge kvinnen bak seg, med de nedslåtte øynene, de lutende skuldrene, den konstant negative auraen. Holly ville ikke ha lagt merke til det om Mikey hadde stukket av eller blitt trampet ned av skulpturer som ble levende.

«Vil du at vi skal prøve å komme litt nærmere,» spurte hun.

«Nei, det er greit,» sa Holly. «Jeg har sett det.»

Etter det sa hun knapt nok et ord. Da de tok en pause for å ta en kopp kaffe, og Mikey begynte å bli vanskelig å holde i ro, måtte det tas en rask beslutning – godterier som ville roe ham en stund, men gjøre ham villere etterpå, eller den vanskeligere innselgingen av en eller annen frukt? Avgjørelsen var opp til Joanna. Holly satt der som om hun egentlig var for seg selv, men bare tilfeldigvis satt ved samme bord for dem, og holdt fraværende rundt et krus med café au lait. Var hun fylt av drømmer, eller lukket hun seg inne i en slags meditasjon? Det var umulig å vite.

«Noe annet du har lyst til å se?» Hun la museumsplanen ned på bordet rett foran øynene på Holly, og Holly så så forskrekket ut at man skulle tro hun hadde blitt forelagt en arrestordre. «Eller vil du helst tilbake til hotellet?» Det var faktisk det Johanna selv hadde mest lyst til, for de hadde vært tidlig oppe for å nå toget fra St. Pancras, og det var tydelig at Mikey var overtrett, men hun var fast bestemt på at datteren også måtte delta aldri så lite i beslutningsprosessen.

«Beklager, mamma, jeg er ikke så glad i museer,» sa Holly, med tynn, tragisk stemme.

Det var ikke noe poeng å nevne at hun hadde gledet seg stort over mange museer i London som barn.

«Greit. I morgen blir det noe som du har mer lyst til, kanskje.»

Holly kikket opp og forsøkte å presse frem et smil. «Hva er det som skjer da?» Hun hadde tydeligvis ikke fått med seg det minste av reiseplanen deres, selv om Joanna hadde fortalt om den mange ganger før de reiste og understreket detaljene gang etter gang på toget. Da var det altså offisielt: Joanna hadde snakket til seg selv hele veien.

«Vi skal til Eiffeltårnet på formiddagen og på elvecruise om ettermiddagen, ikke sant?»

«Å,» sa Holly. Hun så på Joanna som om hun hadde trukket det korteste strået i konkurransen om det store eventyret eller ingenting.

Så lenge Joanna levde ville hun ikke tillate seg å tenke på hva som kunne ha skjedd hvis Holly hadde bestemt seg for å droppe båtturen og gå opp i Eiffeltårnet isteden. For hun orket ikke tanken på begge deler, viste det seg neste morgen.

«Kunne du tenke deg å ta med deg Mikey opp i tårnet alene?» Som så ofte trakk hun seg i siste liten. De hadde kommet helt ned i hotellobbyen da hun stanset og stilte spørsmålet – spørsmålet som egentlig ikke var et spørsmål.

«Vil du ikke se utsikten?» utbrøt Joanna. «Å, den er helt spesiell, Holls. Vi har allerede kjøpt billetter, så vi behøver ikke stå lenge i kø.»

Holly så på henne som et fortapt barn. «Jeg blir med på båtturen i ettermiddag. Det er bare … jeg føler meg så sliten, som om jeg ikke har sovet i natt i det hele tatt.»

«Du sov som et barn, vennen min.»

«Gjorde jeg?» Hun trakk forbauset på skuldrene. Joanna lurte på om de nye pillene ødela søvnkvaliteten til Holly. Men det var vel snarere selve depresjonen som gjorde det. Når man hatet å våkne, kunne ingen søvn bli dyp eller lang nok.

«Fint.» Hun forsto av ansiktsuttrykket til Holly at forsøk på å overtale henne bare kunne gjøre det verre.» Båten går klokken ett, så vi møter deg ved elven halv ett. Det er kort vei å gå herfra. Jeg skal markere det på kartet. Er det greit?»

Holly tok imot kartet.

«Jeg ordner med formiddagsmat til Mikey, så det behøver du ikke tenke på.»

Det var ikke sannsynlig at Holly hadde kommet til å tenke på det, men Joanna gjorde et poeng av å si disse tingene så lenge det var nødvendig, for at datteren før eller senere skulle ta grep og overta den praktiske omsorgen for Mikey. Det ville være en slags underbevisst trening, håpet hun.

«Kom igjen, Mikey, vi skal opp i himmelen!»

Guideboken kalte det store byggverket for Babels tårn, og sant nok, alle nasjonaliteter lot til å være representert i den første heisen. Selv om hun ikke hadde sagt det til Holly dagen før, ønsket Joanna også at de ikke bare skulle treffe turister, men også franskmenn. Hun likte å omgås ekte parisere. Kvinnene på hennes egen alder var så forskjellige fra henne at det nesten var som de tilhørte et annet kjønn. De var bedre kledd, selvfølgelig, mer omhyggelig sminket, men det var ikke det som fascinerte henne, det var holdningen deres, selvsikkerheten. De sto i vinduene i leiligheten sin og så ut, eller utenfor butikkvinduene og stirret inn, med et bestemt uttrykk, som om de ikke brydde seg om verdens viderverdigheter. Likevekt, tenkte hun. Verdighet.

Ble man slik bare av å bo i Paris, eller fikk man bare bo i Paris hvis man var slik?

Uansett hva svaret var, klarte hun i hvert fall ikke å bli slik mens hun sto fastklemt i en heis som førte henne opp gjennom en brun hule som ble stadig trangere, og med en smågutt i armene som klamret seg om halsen på henne så hun ikke fikk puste.

«De har brukt tre forskjellige fargenyanser på malingen for at tårnet skal se likt ut hele veien sett fra bakken,» fortalte hun. «Og når vi er på toppen, kan vi se rundt oss i alle retninger. Ordet for det er panorama.»

«Paromama,» apte Mikey så noen av medpassasjerene begynte å småle.

«Nesten, men godt forsøk!» Hun forsøkte å overse de Lowry-lignende figurene og trappemønstrene utenfor, for dem som valgte den istedenfor heisen. Da hun hadde vært der som tenåring, hadde faren foreslått at de skulle gå opp, og han hadde straks avvist Joannas protester, selv om hun var redd for høyder. Men til Joannas store lettelse hadde Melissa nektet og sagt at hun ikke hadde sko som passet til det, og det var det. Melissa fikk det alltid som hun ville.

Joanna kunne ikke huske hva søsteren hadde hatt på bena den dagen, men hun var sikker på at hun husket klærne – en solkjole med vidt skjørt og stjernemønster og en grønn alpelue, som var altfor varm i det fine været, men hvem brydde seg om det når den satt så fikst på snei. Hun hadde også sterk rød leppestift, som ville blitt betraktet som teatralsk nå, men på den tiden var et dagligdags syn. Joanna husket ikke hva hun selv hadde hatt på seg, bare at Melissa var penere. Av de to søstrene var det bare Melissa som kunne blitt tatt for den ekte pariserinnen de begge så gjerne ville være – og som ble sjekket opp av guttene i Paris.

Det var den dagen de hadde vært i Eiffeltårnet at Melissa hadde blitt furten og syntes synd på seg selv på grunn av en håndveske, husket Joanna plutselig. De to jentene hadde fått de månedlige lommepengene sine i franske franc og brukte det meste på billige klær og smykker på markedene, men denne vesken, som var blå og pyntet med pålimte skjell, lå ti ganger over budsjettet til Melissa. «Den vil bli perfekt å ha på universitetet,» sa hun og bestemte seg for at hun ville ha den. «Ingen har maken.» Og som farens yndling forventet hun at han skulle betale det hun manglet, men denne gangen gjorde han ikke det.

«Jeg hater pappa,» sa hun surt til Joanna da de gikk ut av butikken, men hos Joanna skapte hendelsen et lite håp om at status quo var i ferd med å endre seg.

«Ja, han er en gjerrigknark,» istemte hun ivrig.

Melissa nikket anerkjennende. «Ja, ikke sant? Hva betyr noen få franc for ham?» Hun hadde stukket hånden innunder armen til Joanna, som for å forsegle deres midlertidige allianse, og trukket henne med seg inn sitt eget opphøyde rike, hvor Joanna så sjelden fikk adgang.

Joanna kunne fremdeles kjenne følelsen hun hadde da de gikk der arm i arm, Melissas spisse albuer mot hennes egne runde lemmer.

Når folk nå for tiden spurte, sa hun at familien bodde så spredt at det var vanskelig å treffes regelmessig. Noen kjente til hele historien – hennes eldste venninne Suze, for eksempel, som Joanna og Holly ofte var sammen med i julen og på fødselsdager, og Adrian, som hun hadde vært sammen med i fire år, og som hun hadde gjort det slutt med like etter at Mikey ble født. Hun kunne stole på at ingen av dem ville fortelle det til folk som ikke hadde noe med det. Og Holly kjente selvfølgelig til hovedinnholdet. «Du gir oss ikke noe valg,» hadde faren sagt, men det han egentlig hadde ment, var at Melissa hadde gitt dem et valg – og de hadde tatt det. «Du kan ikke bo her lenger,» sa han. «Kom deg bort, Joanna, før du gjør mer skade.» Det var vanskelig å tro at det bare var to år etter ferien i Paris, da hun hadde følt seg så voksen, men i virkeligheten bare vært et barn.

Du gir oss ikke noe valg … Hun husket ordene, men kunne ikke lenger se for seg farens ansiktsuttrykk, eller huske om moren og søsteren hadde vært til stede for å se reaksjonen hennes.

«Greit!» stønnet hun. «Hvis det er slik du føler det, så flytter jeg! Og tro bare ikke at jeg kommer tilbake når du ombestemmer deg!»

Alle kjente klisjeer om avskjed ble tatt i bruk, med mange utropstegn etter. Og det var opprør og gråt. Hun hadde reist hjemmefra med den naive optimismen til en ung kvinne som trodde at hun ikke trengte familien sin, ikke trengte noen i hele verden, men som samtidig var helt overbevist om at de ville være der for henne om det skulle vise seg at hun gjorde det.

Det var, til syvende og sist, den feilen som hadde såret henne mest.

Kapittel 3

Alexa kjente at det luktet fremmed i hotellrommet til og med før hun åpnet øynene. Duften av profesjonelt vasket sengetøy og friske blomster – det var ikke mindre en fire vaser fulle med blomster i den lille suiten i toppetasjen – og inn gjennom vinduene sivet eksotiske lukter fra selve byen. Eksos, tenkte hun, selv om hun forsøkte å se for seg bare gamle Citroëner, den fyldige aromaen fra nabolagets boulangerie-er og varm menneskelig ånde, i form av gisp, sukk og kyss. Folks respons på atmosfæren i Paris, måten de oppførte seg på i gater og på torg, ble også en del av byen.

Ikke for at hun og James hadde bidratt stort til gispingen og sukkingen og kyssingen – ikke ennå i hvert fall. Hun kunne jo bare håpe.

Hun tenkte på at det var søndag, bryllupsdagen deres. I fem år hadde de vært gift, altfor kort tid til å ha slike bekymringer, men likevel … Sannheten var at hun hadde gått til det ekstraordinære skrittet, og de utgiftene det medførte å arrangere denne reisen, i den tro at noe hadde begynte å rakne mellom den. Vel, kanskje ikke rakne, men sømmene i forholdet deres hadde blitt løsere – noe James tilsynelatende ikke hadde lagt merke til, og som Alexa ikke hadde sagt noe om i frykt for at han hadde det.

Hun satte seg opp i sengen og vred seg mot putene for å sitte behagelig mens hun betraktet rommet, som var selve brudesuiten. Alle detaljer var korrekte i henhold til hennes kravspesifikasjoner. Innredningen var glamorøs på en typisk fransk måte, med silketapet man kunne la fingertuppene gli over, og myke tepper man sank dypt ned i når man gikk barbent over gulvet, store sølvspeil, kunstferdig belysning fra lampetter, som var de eneste lyskildene. På den andre siden av det lille inngangspartiet var badet med hvite og svarte fliser, et badekar stort nok til to, en antikk sjeselong innenfor en armlengdes avstand (hele suiten var innredet med tanke på at de to gjestene ikke ønsket å være atskilt mer enn høyst nødvendig). Og det viktigste av alt var at man fra de fire vinduene hadde utsikt over Paris – gamle Paris, syttenhundretallets Place des Vosges. Her, høyt over bakkenivå, under skråtaket, hadde duene utsikt til den berømte plassen, fontenene og sandkassene, de skyggefulle krokene og grusbelagte stiene og den stolte, sentrale statuen av Louis XIII. Det var fortryllende, akkurat slik hun hadde tenkt seg det. Hvis de ikke ble nyforelsket her, ville de aldri bli det.

Det var bare én hake ved disse romantiske omgivelsene. Hun hadde våknet opp i bryllupssuiten alene. Hvor var James?

Å, husket hun. Den grusomme hendelsen på båtturen dagen før …

Sjokket hadde vært så voldsomt at hun nesten kunne tro at hun hadde drømt det – etter et glass eller to for mye til middagen kvelden før, kanskje – men, nei, det hadde virkelig skjedd. Da de var på sightseeingturen på Seinen, hadde mannen hennes hoppet over bord og reddet et barn fra å drukne. Det var virkelig sant! I det ene øyeblikket hadde de sittet avslappet i dekkstolene i den tidlige ettermiddagssolen – Alexa hadde kjent den milde Paris-brisen mot huden i ansiktet og på halsen – og i det neste øyeblikket brøt det løs et voldsomt rabalder, en storm av aktivitet av det slaget hun hadde begynt å få panikk for – store menneskemengder i trengsel – og plutselig, uten at hun forsto hva som skjedde, hadde James vært på bena, kastet seg over rekka og blitt borte. Først hadde hun trodd at det måtte være et dekk til under dem, en slags balkong, men hvorfor han skulle ha funnet på å hoppe ned på den, forsto hun ikke, og hun strevde fremdeles med å fatte hva som foregikk da hun fikk øye på ham midt ute i elven et langt stykke unna båten. Midt ute i elven.

«James!» skrek hun, selv om han umulig kunne høre henne. «Hva er det som skjer?» fortsatte hun mest for seg selv.

«En liten gutt har falt over bord,» ropte en engelsk stemme over muren av rygger og skuldre som hadde dannet seg mellom henne og rekka, «og det er visst noen som har hoppet uti for å redde ham.»

Alexa var takknemlig for å få en enkel forklaring på det hun ikke hadde klart å oppfatte med sine egne sanser. «Det er mannen min, han bare hoppet uti. Jeg skjønner ikke hv–»

Men hun ble avbrutt av en stemme som skar gjennom støyen: «Han har ham, han har ungen! Det virker som han vet hva han driver med!»

«Hva er det som skjer?» Alexa dro desperat i skulderen til mannen, men han var urokkelig og lot henne ikke slippe frem for å få det minste glimt. «Går det bra? Å, herregud, for et mareritt!»

«Gutten er helt i orden, tror jeg. Ser ut som han lever i hvert fall. De driver litt unna. Skal ikke mannskapet dra dem i land?»

«Nei,» var svaret. Alexa hadde problemer med å se på ryggene hvem det var som snakket. «Det ser ut til at han svømmer mot øya, kanskje han er redd for å bli dratt inn i propellene …»

«Hvorfor kan de ikke stoppe motoren?» spurte Alexa med skingrende stemme. «Tenk om de blir sugd innunder båten?» Hun begynte å merke at hun skalv, det var som om hun mistet fullstendig kontroll over følelsene sine.

«Regler,» tenker jeg. «Og det er ikke langt dit, kanskje kortere enn til båten. Vi har drevet litt ut fra elvebredden.»

«Men hva med andre båter?»

«Jeg kan ikke se noen i nærheten.»

Alexa skrek igjen: «Vær så snill, jeg må få se, det er mannen min!»

Endelig var det noen som forsto og lot henne slippe mellom seg inn til rekka så hun fikk uhindret utsikt til det som foregikk i vannet. Drøyt tjue meter fra der hun først hadde fått et glimt av James, så hun tydelig to ansikter over vannflaten, skinnende hvite i sollyset. James’ ansikt var vendt oppover mot himmelen, forvridd av grimaser på grunn av den fysiske anstrengelsen, det andre var mindre og vred seg fra side til side, for urolig til at hun kunne se det tydelig. Det så ut til at James’ underarm og albue lå rundt halsen til den lille gutten. Akkurat som passasjeren hadde sagt, var det sammenfiltrede paret på vei bort både fra båten og den røde redningsbøyen som hadde blitt kastet ut til dem av mannskapet, og mot elvebredden på Île Saint-Louis. Der hvor muren skrådde og det var hugget ut noen trappetrinn, hadde det samlet seg en liten menneskemengde. En skikkelse var allerede helt nede på det nederste synlige trinnet i trappen og strakte armene ut mot de to som nærmet seg.

Og akkurat da, mirakuløst og surrealistisk nok, var de der. De hadde nådd frem til øya, til fast grunn! Blant hjelperne på den andre siden kunne hun se James på hender og knær, gjennomvåt, med dryppende, mørkt hår, og den lille ungen også, som ble løftet fra person til person, lagt ned på brusteinene mens han sparket og vred seg med hvite, nakne legger. Den tidligere lyden av redde og vantro skrik ble erstattet av jubel og glede, både på båten og på land og på broen som gikk over fra Île de la Cité. Det var nesten som om det var en regatta.

Mens folk fremdeles jublet og mange satte seg igjen for å diskutere dramaet og vente på informasjon om den videre båtturen, mistet Alexa den siste kontrollen og begynte å hulke. «Jeg må komme bort til ham,» gjentok hun hele tiden gjennom tårene, ikke henvendt til noen spesiell, bare den eller de som måtte ha medlidenhet med henne. «Vær så snill og hjelp meg med å komme meg av båten!»

Nå som hun satt der i sengen og holdt på å begynne å hulke på nytt, banket det på døren. Alexa spratt opp og løp mot den, tenkte at det måtte være James, selv om hun visste at han hadde nøkkel og kunne låse seg inn selv. Det var dumt, men hun måtte få bekreftet for seg selv at han var i live, at det hun husket om at han var i sikkerhet var virkelig.

«Bonjour, madame.» Det var en værelsesbetjent som kom med et par kleshengere med silkeovertrekk over noen klær som var renset – skjorten og buksen James hadde hatt på seg dagen før. Skoene og sokkene hadde han mistet i vannet, og de ville aldri bli funnet igjen.

«Takk.» De hadde gjort en bra jobb på hotellets vaskeri. Man skulle aldri tro at klesplaggene hadde vært i – vel, kloakken var kanskje et litt sterkt uttrykk, men Seinen var ikke akkurat Evian-vann heller, vel? Akkurat som Themsen var den full av farlige bakterier, og det var et mirakel at James ikke hadde pådratt seg noe de grusomme minuttene før han hadde kommet i land igjen. Men helseteamet hadde bedt dem ta forholdsregler med hensyn til magetrøbbel og feber.

«Du har vel ikke sett mannen min?» spurte hun og skjulte engstelsen bak et håpefullt smil.

Den unge mannen viste ingen forbauselse da han påpekte det hun straks oppfattet at hun burde ha skjønt: «Han snakker med journalistene nede i Salle Royale.»

«Å, selvfølgelig. Takk.» Alexa lukket døren og husket at hotelldirektør Laurent hadde foreslått en pressekonferanse i et av møterommene. Han hadde sagt at forespørslene fra pressen hadde blitt for pågående til at de kunne overse dem, og at en kort pressekonferanse ville tilfredsstille nysgjerrigheten deres.

Og sant nok hadde dekningen av dramaet på Seinen til nå vært svært begrenset – ingen intervjuer med noen av de involverte partene hadde vært med i nyhetssendingene hun og James hadde sett på om kvelden før de la seg. Isteden hadde det blitt vist en amatørfilm, tatt fra båtdekket, av en utydelig og fullstendig ugjenkjennelig James, og bilder fra elvebredden med ambulanser, brannbiler og andre biler og det alvorlige redningsmannskapet. Hun hadde ikke klart å få med seg den raske pratingen på fransk heller, men det hadde vært spennende for henne å si seg enig med Laurent i at pressen ikke ville nøye seg med dette. Folk ville kreve å få vite mer om den engelske helten som hadde hoppet ut i Seinen for å redde et druknende barn, og hvordan de begge hadde berget seg uskadd i land.

Ifølge Laurent ville interessen kjølne etter en dag eller to hvis James gikk med på pressekonferansen, særlig når det ble bekreftet at ingen av dem var franske og derfor av mindre innenlands interesse.

«Gudskjelov for det,» hadde Alexa sagt. Selvfølgelig var hun også sjeleglad for at barnet ble reddet, like glad som alle andre for å få vite at den lille gutten – som het Mikey, og bare var tjueen måneder gammel – hadde blitt utskrevet fra sykehuset og sendt hjem til familien sin etter en kort observasjon. Det var bare det at hele hendelsen var … vel, det var som om den omhyggelig regisserte ferien hadde blitt brutalt avbrutt av en helt annen virkelighet.

Var det upassende å feire bryllupsdag så snart etter at en grusom tragedie var unngått, eller var det viktigere enn noen gang å gjøre det?

Hun ble avbrutt i tankene sine av en ny levering på døren, frokost pour une personne. James måtte ha bestilt den til henne, eller kanskje Laurent, som visste at hun var alene denne morgenen. Frokost hver for seg på bryllupsdagen, tenkte hun og løftet den store sølvkuppelen over en tallerken med egg. Før vi vet ordet av det har vi separate senger og tøfler …

Men det fikk henne bare til å tenke på samtalen hun hadde hatt med sine nærmeste venninner, Lucie og Shona, så sent som uken før, det som hadde opptatt tankene hennes tidligere, helt til gårsdagens hendelse.

«Du kan ikke dra ham med deg til Paris for å få forholdet på rett kjøl igjen uten å fortelle ham hva som er hensikten,» sa Shona.

«På rett kjøl,» var en frase som hadde dukket opp ubehagelig ofte i samtalene om James i det siste, ofte uttrykt etter: «Det er ikke det samme lenger,» og en gang da hun følte at alt var håpløst: «Tror dere han angrer på at han giftet seg med meg?» (Hun kom ikke til å glemme de sjokkerte ansiktsuttrykkene da hun hadde brutt det tabuet. Alle ristet på hodet, men ikke helt overbevisende.)

«Han kan sikkert tenke seg det?» sa Alexa optimistisk.

«Menn gjør ikke det,» sa Lucie. «Ikke hvis du ikke du har fortalt dem at det er noe å tenke seg. De tenker ikke spontant.»

«Men det er bryllupsdagen vår. Han vil forstå at det er en romantisk øvelse.»

I ettertid virket «øvelse» som et galt ord, men ingen hadde satt spørsmålstegn ved det den gangen.

Men i hvert fall, straks de hadde kommet til Paris, hadde hun innsett at venninnene hadde rett. James, som hadde hatt et hektisk halvår på jobben, hadde bare lyst til å ta igjen tapt søvn. Han hadde i hvert fall ikke tenkt seg at målet med reisen var å holde seg våken og vise henne noe i nærheten av den interessen hun husket – og savnet – fra de første årene de var sammen. Da de hadde truffet hverandre, hadde hun vært den eldre kvinnen på tjuesju, en ferdig formet kvinne med sine klare behov, neppe oppnåelig for en ung student. Hvor misunnelig hadde ikke vennene hans vært? Så overbevist var de om at en kvinne med sine ekstra fem år på baken ville kunne innvie ham i mystiske, erotiske hemmeligheter, at hun nesten hadde trodd det selv.

«Kvinner kan ødelegge så mye for seg selv,» sa Lucie. «De er skrudd sammen sånn at de tror at de ikke må begjære en mann som ikke begjærer dem. De har lært gjennom evolusjonen at det er bortkastet tid, at de bør trekke seg ut og finne en mer seksuelt pågående partner.»

Noen ganger snakket Lucie som hun ikke var kvinne selv og hevet seg over slike motstridende krefter.

«Jeg vil ikke ha en annen partner,» sa Alexa. «Jeg vil ha den jeg har. Lørdag skulle blitt den dagen mannen hennes på nytt ble tent av lidenskap for henne, på selve bryllupsdagen – og hva kunne ha vært mer inspirerende enn et cruise på Seinen? Ironien var at det hadde virket, det var hun sikker på. Da de hadde lagt ut fra kaien, sto solen høyt på himmelen, og James hadde snudd seg mot henne og mumlet: «Dette er virkelig fint, Al. Bare oss. Tusen takk.» Og han hadde sett på henne på den intime, ekstatiske måten han hadde pleid å gjøre, og fått det til å krible i magen hennes og munnen hennes til å trekke seg opp i det første smilet den helgen.

Bare oss.

Og så skjedde det.

Nå, mindre enn et døgn etterpå, var hun her, helt alene, og følte seg i like stor grad drevet med strømmen som den stakkars, lille gutten James hadde reddet. Hva som ville skje nå, visste hun ikke, bare at hun var fullstendig prisgitt skjebnens luner.

Frokost skulle hun i hvert fall ikke ha. Svært motvillig satte hun lokket på plass over tallerkenen og drakk bare kaffe. Hun hadde ikke spist noe så kraftig som Eggs Benedict på mange år, og gudene måtte vite hva fortsettelsen ville bli hvis hun ga etter for fristelsen nå.

James hadde vært påfallende likegyldig når det gjaldt sin heroiske handling. Hadde det vært opp til ham, hadde han bare ruslet ubemerket bort derfra, dryppende våt. Men de parisiske myndighetene hadde tatt det svært alvorlig, og hele ettermiddagen og mesteparten av kvelden hadde han måttet gi etter for kravene fra politiet og ambulansepersonellet. Alexa hadde mistet telling på de forskjellige uniformene hun hadde sett på stedet, og alle organisasjonene som var representert. Hvem kunne vite at det fantes noe som het Brigade Fluviale, en spesiell elvepolitipatrulje? Hadde de noe sånt på Themsen? Hver gang hun antydet at spørrerunden kanskje kunne avsluttes, så hun kunne ta James med seg tilbake til hotellet for å dusje og hvile, dukket det opp enda en uniformert person med sine spørsmål, og ingen brydde seg om innvendingene hennes.

Så omfattende og nitid var den offisielle prosedyren – og hotellbetjeningens omsorg – at Alexa og James knapt nok hadde fått sjansen til å snakke om hendelsene seg imellom. Da de endelig ble alene på rommet om kvelden, etter at de hadde sett på nyhetene og før begge hadde segnet om av utmattelse, hadde de sittet rolig i ti minutter på den lille sofaen under vinduet, og hun hadde fått sjansen til å legge sine spørsmål til den maratonrunden av intervjuer han hadde vært gjennom.

«Hva fikk deg til å gjøre det? Hoppe ut i vannet på den måten, mener jeg?» Selv om hun snakket rolig, var hun fremdeles rystet og usikker på hva hun egentlig følte.

James så forbauset på henne. «Noen måtte jo gjøre det, Al. Småunger kan ikke svømme. De klarer ikke å holde seg fast i en livbøye heller.»

«Jeg skjønner det, men hvorfor akkurat du? En fra mannskapet kunne vel ha gjort det?»

«Men de gjorde det jo ikke. Ikke tidsnok i hvert fall. Han ville ha druknet hvis det hadde gått mer tid.»

«Du kunne ha druknet,» påpekte hun. «Strømmene i Seinen er farlige.»

«Er de det?»

«Ja. For ikke å nevne risikoen for å pådra seg vannbårne bakteriesykdommer – du hørte hva redningsfolkene sa.»

Han smilte. «Er du redd for kolera? Du høres som moren min.»

«Vel, jeg beklager at jeg bryr meg om deg!» ropte hun, like forbauset som ham på grunn av det plutselige angstutbruddet. Det var vel fordi hun var trett og sliten, og lettet.

«Gi deg, nå,» sa James mildt. «Jeg vet at dette går bra.»

Hun stirret uforstående på ham. Hun ville helst bare ta ham i armene eller få ham til å legge armene rundt henne, men isteden ble de sittende ved siden av hverandre, bare så vidt vridd mot hverandre. «Jeg var vettskremt,» sa hun. «Da jeg så deg i vannet, før jeg fikk øye på gutten, trodde jeg du forsøkte å begå selvmord eller noe sånt.»

James fortsatte å smile. Det var en spesiell glitring i øynene hans som hun ikke hadde sett før. «Det kan du da ikke ha trodd.» En gang da de var tenåringer, hadde han og vennene hans svømt over Themsen like ved skolen sin, og han minnet henne på den eskapaden nå. «Det var et selvmordsoppdrag,» la han til. «Dette var bare, jeg vet ikke, en refleks eller noe sånt.»

En refleks hun ikke hadde vært klar over at han hadde, en refleks som hadde slått sterkere inn enn noe hun selv hadde opplevd. Hun ble plutselig overveldet av et instinkt som sa henne at dette var mer enn en liten vri på planene hennes. Dette var ikke bare en liten forstyrrelse i den ekteskapelige gjenforeningen, som hun hadde hatt så store forhåpninger til, men noe mer eksplosivt, med krefter i seg som hun ikke ante rekkevidden av.

«Og du har ikke akkurat trent mye i det siste,» sa hun strengt. «Du kunne fått hjerteinfarkt bare av anstrengelsen.»

«Jeg er ikke i så dårlig form,» sa han og smilte enda bredere, som om alt var veldig morsomt. Riktignok var formen hans gjenstand for spøk mellom dem. Den intense iveren hun selv hadde hatt når det gjaldt å holde kroppen i form de siste årene – kampen for å se ti år yngre ut nå som hun nærmet seg førti – hadde fra hans side bare ført til desto mindre iver etter å ta vare på seg selv. Og likevel, uten å løfte en finger, hadde han blitt mer tiltrekkende enn noen gang.

Han la merke til at hun ikke lo med ham og grep hånden hennes. Det var så sjelden han gjorde noe sånt nå for tiden at det fikk henne til å rødme. «Jeg er lei for at jeg skremte deg, men det gikk jo bra, ikke sant? Kanskje jeg tok en viss risiko, men det var riktig å gjøre det. Du må da være enig i det?»

Hun nølte og anstrengte seg hardt for å tenke positivt, og i samme slengen jage bort den ekle følelsen av det vonde forvarselet hun hadde hatt. «Selvfølgelig gjør jeg det. Du var fantastisk. Og det er jo kjempebra at du gjorde det siden ingen andre reagerte. Jeg tenker ikke bare på mannskapet, men foreldrene. Det forbauser meg at ikke de foretok seg noe, eller hva sier du?»

«Det var bare moren som var der,» fortalte James. «Sa du ikke at du så henne gå av båten? Hun så ut til å være ganske ung selv, egentlig.»

Alexa strevde med å huske ansiktet på de andre menneskene som hadde vært involvert i dramaet. Hun hadde vært så fanget i situasjonen at hun ikke hadde vært oppmerksom på noen andre, og da alle var i land, hadde ambulansen med gutten og familien hans øyeblikkelig kjørt til sykehuset. Men det hadde vært umulig å glemme det dyriske skriket av fortvilelse hun hadde hørt da hun sto i køen for å gå av båten, og de etterfølgende forsøkene på beroligelse. «Det var to kvinner,» sa hun. «Men jeg trodde den eldste var moren til gutten? Tenkte at piken var søsteren hans eller noe sånt?»

«Nei, politiet fortalte at den unge piken er moren. Den andre er bestemoren. Jeg tror ikke det er en far med i bildet.»

For første gang siden redningsaksjonen gjespet James. Han hevet øyebrynene i en slags selvironi, som om han egentlig ikke hadde noen rett til å være så trett som han var. Det virket som han stilte seg oppriktig uforstående til den faktiske risikoen han hadde utsatt seg for og ikke hadde behov for ros og anerkjennelse. Det var slett ikke slik hun hadde ventet at en helt skulle oppføre seg, men så hadde hun heller aldri opplevd at han hadde gjort noe heroisk før. Snarere tvert imot. Han var kjent for sin avslappede holdning og var vanligvis mer likegyldig enn på vakt overfor nødssituasjoner, tilfreds med å la andre trå til og ta sjanser.

Men hva har jeg noen gang gjort? spurte Alexa seg selv og studerte benstrukturen i James’ ansikt, som om det var noe fundamentalt hun ikke hadde lagt merke til de siste ti årene. Hun var riktignok et av de mest aktive og ambisiøse mennesker hun visste om, men hva hadde hun noen gang gjort som hadde avgjort, som James hadde gjort, om en annen person skulle leve eller dø? Hun hadde ikke noe svar, hodet var helt tomt, og et kort øyeblikk følte hun at det var en dyp kløft mellom dem.

Klokken var nesten tolv, og han hadde ennå ikke kommet tilbake. Alexa lette seg frem til det største av de to møterommene i første etasje og så at ti–femten stoler var plassert i rekker foran et bord på et lite podium med to stoler bak. Hvem hadde sittet ved siden av James? Laurent? En oversetter? Skulle hun ha insistert på å være med? Uansett hadde alle gått nå, så hun gikk mot baren ved siden av lobbyen, det naturlige samlingspunktet på det lille hotellet.

Hun la straks merke til en kvinne ved vinduet. Hun vaklet på høye hæler og vinket for å få oppmerksomheten hennes. Det var Frances, Andrews kone, som James kjente fra universitetet. Da de to mennene hadde fått øye på hverandre i baren fredag kveld, hadde Alex blitt aldri så lite skuffet over å treffe kjente på deres lille kjærlighetsreise, men nå var hun bare takknemlig for å se et kjent fjes.

«Kom hit!»

Før hun fikk løftet armen til svar, sto Frances ved siden av henne, og Andrew fulgte i hælene på henne. Begge var mindre enn Alexa. Frances var en fugleaktig, men omhyggelig frisert, skikkelse, Andrew nesten skallet og mindre velholdt, men begge hadde en slags verdensvanthet over seg som Alexa både beundret og følte seg litt i skyggen av.

«Forsov du deg?» spurte Frances. «Du gikk jo glipp av hele forestillingen.»

Alexa nikket og følte seg dum. Det var klart at hun skulle ha vært til stede på pressekonferansen.

«James har jo blitt en stjerne! Og så beskjeden som han er. Man skulle tro at han ikke hadde gjort noe i det hele tatt sånn som han uttrykker seg.»

«Det er sant,» sa Andrew. «Han utnytter ikke situasjonen det minste. Det ville jeg ha gjort, det kan jeg bare si dere.»

«Ja, Gud hjelpe oss,» sa Frances. «I samme øyeblikk som du hadde sett deg selv på TV, ville du ha kastet deg over den magre jenta i resepsjonen, og hva ville ha skjedd da?»

«Jeg vet hva som ville ha skjedd,» sa Andrew, og de smilte ulveaktig til hverandre, tydeligvis svært fornøyd med seg selv.

Alexa var målløs, fullstendig lamslått ved tanken på hvilken ekteskapelig feil hun hadde begått. «Du må virkelig være stolt av ham, Alexa.»

«Ja,» sa hun og tok seg sammen. «Naturligvis er jeg det. Han var fantastisk. Det er bare så vanskelig å fatte det hele.»

«Jeg skal vedde på at det satte ham i et helt nytt lys for deg også?» Frances viftet teatralsk med hånden foran ansiktet hennes. «Jeg må innrømme at da jeg så ham nettopp, ble jeg helt overveldet av beundring. Le culte des héros!»

«Ja, jeg også,» sa Andrew smilende. «Vi kan alle henfalle til en smule heltedyrkelse av og til.»

Øynene til Frances ble så store at Alexa kunne se alt det hvite i dem. «Og når vi føler det sånn, hva må ikke da foreldrene til barnet føle! De må jo tro at han er Gud! Traff du dem i går, Alexa?»

«Nei, de ble kjørt rett til sykehuset. James sier at bare moren er her, en ganske ung pike.»

«Da må det være henne vi så på morgennyhetene,» sa Frances. «De viste henne idet hun forlot sykehuset med barnet i armene, men vi så ikke ansiktet hennes ordentlig. Å, du godeste, så du filmen med James i vannet? Vi kunne ikke se at det var ham til å begynne med, det var så uklart. Rart at de ikke kunne få det litt tydeligere, det må ha vært nok av kameraer der.»

«Det var nokså kaotisk,» fortalte Alexa. «Bare noen få mennesker helt inne ved rekka vil ha kunnet se det ordentlig, og de var sikkert for sjokkerte til å gjøre noe. Og turen ble avlyst etter at det hendte, så alle må ha gått derfra før journalistene fikk snusen i hva som hadde skjedd.»

«Det dukker nok opp noe, så dere får et bedre minne fra hendelsen,» sa Andrew.

«Ja.» Men Alexa var ikke så sikker på om hun ville ha et minne fra noe som nesten hadde skremt vettet av henne.

«Hoppet han eller stupte han?» spurte Frances. «Jeg forsøker å se det for meg.»

«Han hoppet.»

«Visste du at han kom til å gjøre det? Hva sa han før han hoppet?»

«Ingenting, egentlig.» Av alle spørsmålene deres var det dette som gjorde Alexa stum en stund, fikk henne til å forstå hva hun hadde tenkt på i samtalen med James kvelden før – «Men hvorfor akkurat du?» – for normalt ville hun ha visst hva James ville gjøre. Etter ti år ville det, om ikke det var noe hun selv hadde foreslått, i hvert fall ha vært noe hun hadde forutsett.

«Han er en dyktig svømmer,» sa hun, «han var konkurransesvømmer på skolen.»

«Det stemmer, på universitetet også,» sa Andrew.

«Vel, det forklarer saken,» sa Frances fornøyd. «Alle andre dødelige ville ha blitt trukket under av strømmen. Det må ha vært god teknikk som gjorde at han klarte seg.»

«Ja, han har fortalt at de også lærte livredning,» sa Alexa. «Og en gang svømte han og noen andre over Themsen på grunn av et veddemål. Det var bare så vidt de ikke ble utvist fra skolen.»

«Jøss!»

«Vet dere at de trekker femti lik opp av Seinen hvert eneste år?» betrodde Andrew dem, nærmest tilfreds. «Bartenderen fortalte det nettopp.»

«Andrew!» utbrøt Frances og stakk ham hardt i siden med albuen. «Det er da morbid, synes du ikke det?»

«Ikke så morbid som det er for de femti likene. Og minst tre ganger så mange drukner nesten, men blir reddet.»

«Da må slike ting skje flere ganger i uken,» sa Alexa. «Hva er det som gjør at pressen er så interessert i akkurat denne ulykken?»

«Fordi det er så spektakulært med et barn og en ordentlig helt,» sa Andrew. «Vanligvis er det kanskje en fyllik som ramler uti fra kaia. Fulle folk og turister.» Han sa det som om han selv ikke hørte til noen av disse kategoriene, til tross for at han var engelsk og oppholdt seg i en hotellbar med et stort whiskyglass i hånden før lunsj.

I dette øyeblikket gjorde James sin entré, fulgt av Laurent og et annet medlem av hotellstaben. Begge gikk diskré til siden så snart han stilte seg ved siden av Alexa. Da Alexa oppfattet oppmerksomheten som ble rettet mot ham fra alle i lobbyen – noen klappet til og med – og da hun så Frances’ utilslørte beundring og Andrews utstrakte hånd, måtte hun se på sin mann med en viss ny oppmerksomhet. Hun følte at hun ønsket en krigshelt velkommen hjem, uten å vite om alt han hadde opplevd siden sist de så hverandre, hadde gjort noe med livet deres, kjærligheten deres.

«Hvordan gikk møtet med pressen?»

«Å, greit.» Han var rød i ansiktet, og blikket var fraværende. «Laurent sier at det helt sikkert vil blåse over innen i morgen. Det er jo ingen som ligger for døden eller noe sånt. Folk faller i elven stadig vekk.»

«Andrew fortalte nettopp det.»

«En drink?» spurt Andrew og holdt sitt eget glass frem som en fristelse.

«Hvorfor ikke?» svarte James. «Skal du ha en, Al?»

«Jeg tror ikke vi har tid.» Hun hadde nok lyst på en drink, følte at hun fortjente det også, etter all utspørringen denne formiddagen, men hun hadde mest av alt lyst til å få ham bort fra det andre paret og alle beundrerne som sto bak dem. Det var kanskje utilgivelig egoistisk, men hun ønsket bare å komme tilbake til det egentlige formålet med reisen deres før … før det var for sent. Hva betydde det? spurte hun seg selv. Og tenk om Laurent tok feil, tenk om dette var en historie som ikke tok slutt i dag, men som holdt folks interesse i lengre tid, slik at James ville bli en slags folkehelt? Var hun i ferd med å miste ham akkurat på det tidspunktet da hun gikk inn for å få ham tilbake?

Hun avviste tanken og sa til seg selv at hun var irrasjonell og bare hadde behov for hans oppmerksomhet. «Kanskje i kveld,» sa hun og så unnskyldende fra Andrew til Frances, «men vi har en lunsjreservasjon om en halv time.»

Da hun sa navnet på restauranten hun hadde bestilt bord på for seks uker siden, så James forbauset på henne. «Skal vi dit til lunsj likevel?»

«Vi kan vel avbestille hvis du vil det,» sa hun, men det komiske var at hun hadde mest lyst til å legge hendene foran ansiktet og begynne å gråte.

Det var Frances som ble redningen. «Å, nei, dere kan ikke avbestille. De har fantastisk mat, og dere får ikke bord der igjen før dere reiser hjem. Vi var der fredag, ikke sant, Andy?»

«Det er virkelig bra,» bekreftet Andrew. «Dere må ikke gå glipp av det.»

Om det var dette påtrykket eller hennes eget sønderknuste ansiktsuttrykk, visste hun ikke, men James gikk villig med på planen hennes. De tok farvel og gikk mot utgangen.

Alexa ventet til de var ute før hun utbrøt: «Gratulerer med bryllupsdagen!» Hun var unaturlig opprømt og følte det som om stemmen hennes var dubbet.

James blunket og myste mot henne i det skarpe sollyset – eller var det hjernen som behandlet den nye informasjonen? «Å, ja,» sa han endelig. «Selvfølgelig! Gratulerer til deg også!»

Alexa skjulte skuffelsen grundig. Alt oppstusset tatt i betraktning var det forståelig at han hadde glemt det.