S. J. Bolton

Livredd

Oversatt av Pål F. Breivik

S. J. Bolton

Livredd

Oversatt av Pål F. Breivik

Til minne om Peter Inglis Smith:

snill nabo, dyktig forfatter, god venn.

Hva er frykt om ikke luftig?

Den hvisker fare uten grunn,

Hindrer alt som er fornuftig

Helt til dødens, dødens stund!

William Wordsworth

Prolog

Torsdag 22. januar (noen minutter før midnatt)

Når et stort legeme faller fra stor høyde, akselererer hastigheten det beveger seg med, helt til den oppadgående luftmotstanden tangerer tyngdekraftens nedadgående framdrift. Ved dette punktet når det som faller det som er kjent som terminalfart, en konstant hastighet som opprettholdes til det treffer en større kraft, vanligvis bakken.

Terminalfarten til en gjennomsnittlig menneskekropp anslås til rundt 193 km/t. Vanligvis oppnås denne hastigheten femten eller seksten sekunder inne i fallet, etter en distanse på mellom fem og seks hundre meter.

En alminnelig misoppfatning går ut på at folk som faller fra store høyder, dør før sammenstøtet. Dette skjer svært sjelden. Selv om sjokket fra opplevelsen kan forårsake et hjerteattakk, varer simpelthen de fleste fall ikke lenge nok til at det inntreffer. Dessuten kan et legeme i teorien forfryses i kuldegrader, eller miste bevisstheten på grunn av oksygenmangel, men begge disse scenarioene er avhengige av at den som faller, hopper ut fra et fly ved en betydelig høyde, og med unntak av uredde fallskjermhoppere, er det sjelden at folk gjør slikt.

De fleste mennesker som faller eller hopper fra store høyder, dør i sammenstøtet, når knoklene knuses og forårsaker omfattende skade på det omkringliggende muskelvevet. Døden inntreffer umiddelbart. Vanligvis.

Kvinnen som står på kanten av et av de høyeste tårnene i Cambridge, trenger sannsynligvis ikke å bekymre seg nevneverdig for når hun vil oppnå terminalfart. Tårnet er nesten seksti meter høyt, og kroppen hennes kommer til å akselerere helt til hun har falt ned hele tårnets høyde. Derimot burde hun tenke alvorlig på selve sammenstøtet. Fordi når det inntreffer, kommer brosteinen av flint rundt tårnets fundament til å smadre de unge knoklene hennes som lekkert krystall. Men akkurat nå virker det ikke som hun bekymrer seg for noe som helst. Hun står der som om hun er på sightseeing, og betrakter panoramaet.

Cambridge like før midnatt er en by av mørke skygger og gyllent lys. Månen er nesten hel, og skinner som et søkelys ned på den bryllupskakeaktige elegansen til de omkringliggende bygningene, på søylene som peker som steinfingrer på den skyfrie himmelen, på de få menneskene som fremdeles er ute og går, og som smetter som gjenferd inn og ut av lysbadene.

Hun svaier der hun står, og hodet bikker nedover som om noe har fanget oppmerksomheten hennes.

Luften er stille ved foten av tårnet. Et opprevet eksemplar av gårsdagens Daily Mail ligger uforstyrret på fortauet. Oppe på toppen blåser det. Nok til at kvinnens hår blafrer som et flagg. Kvinnen er ung, rundt tretti, og hun ville vært vakker om ikke ansiktet var fullstendig uttrykksløst. Om det hadde funnes lys bak øynene hennes. Det er ansiktet til en person som tror hun allerede er død.

Mannen som løper over First Court ved St. John’s College, derimot, er usedvanlig levende, fordi ingenting forsterker livskraften i det menneskelige dyr som skrekk.

Overbetjent Mark Joesbury, fra den grenen av London-politiet som sender sine tjenestemenn ut i de farligste situasjoner, har aldri vært så redd i hele sitt liv.

Det er kaldt oppe i tårnet. Januarkulden siver innover The Fens og klamrer seg til byen som en pedofils hånd som griper tak i et lite, motstandsløst barn. Kvinnen er ikke kledd for vinterkulden, men ser ikke ut til å ense den. Hun blunker, og plutselig er det tårer i de døde øynene.

Overbetjent Joesbury er framme ved døren til kapelltårnet, og oppdager at den er ulåst. Den smadres mot den venstre skulderen hans, som for alltid kommer til å være den svakeste av de to han har, og smertesjokket treffer hjernen hans. Ved det første hjørnet får Joesbury øye på en sko: en smal, blå skinnsko uten hæl, velpusset og med spiss tå. Han stopper nesten for å plukke den opp, før han innser at han ikke klarer det. Han har en gang tidligere holdt en kvinnes sko i hånden, og tenkt at han har mistet henne. Han fortsetter, opp trappetrinnene, og teller dem underveis. Ikke fordi han har noen anelse om hvor mange det er av dem, men fordi han i hodet trenger å legge merke til hvor langt han har kommet. Når han kommer til den andre trappeavsatsen, hører han fottrinn bak seg. Noen er på vei opp etter ham.

Han kjenner kald luft akkurat idet han ser døren der oppe. Han er ute på taket før han vet hva han skal gjøre hvis han kommer for seint, hvis hun allerede har hoppet. Eller hva han skal si til henne hvis hun ikke har gjort det. «Lacey,» roper han. «Nei!»

1

Fredag 11. januar (elleve dager tidligere)

Vinbaren All Bar One i nærheten av Waterloo Station var fylt til trengsel, og nesten hundre mennesker ropte for å overdøve musikken. Røyking hadde vært forbudt på Storbritannias offentlige steder i årevis, men det kjentes likevel som om det var noe som svevde i luften rundt disse folkene, og som forvandlet åstedet rundt meg til et uskarpt fotografi tatt med et billig kamera.

Jeg skjønte instinktivt at han ikke var der.

Jeg trengte ikke å se på klokken for å vite at jeg var seksten minutter for seint ute. Jeg hadde timet det på sekundet. For seint ville være uhøflig, eller som om jeg ville gjøre et nummer ut av det; og for nært det avtalte tidspunktet ville få meg til å virke for ivrig. Rolig og profesjonell, det var det jeg skulle være. En smule fraværende. Å være litt for seint ute var en del av det. Bortsett fra at nå var det han som kom for seint.

I baren bestilte jeg min vanlige drink for vanskelige situasjoner, og strakte meg ut på en ledig barkrakk. Jeg nippet til den fargeløse væsken, og så mitt eget speilbilde i speilene bak baren. Jeg kom rett fra jobb. På et eller annet vis hadde jeg motstått fristelsen til å gå tidlig for å bruke i overkant av to timer til å dusje, føne håret, sminke meg, og velge ut klær. Jeg hadde bestemt meg for ikke å se pen ut for Mark Joesburys skyld.

Jeg fisket fram laptopen og satte den på baren – ikke fordi jeg faktisk planla å arbeide, bare for å få det til å se ut sånn – og åpnet en presentasjon av Storbritannias lover om pornografi, som det var meningen at jeg skulle framstille for en gruppe nye rekrutter i Hendon neste uke. Jeg åpnet en slide på måfå – lov om kriminell rettferdighet og innvandring. Rekruttene kom til å bli overrasket, for det ble de fleste, over å få vite at besittelse av all ikke-barnepornografi var fullstendig lovlig i Storbritannia helt til loven av 2008 forbød ekstreme pornografiske bilder. De kom naturligvis til å ville vite hva som kvalifiserte til å være ekstremt. Derav hovedinnholdet til sliden jeg satt og så på.

Et ekstremt, pornografisk bilde framstiller en seksuell handling som:

Truer, eller ser ut til å true, en persons liv.

Resulterer i alvolig skade på kjønnsorganer.

Innbefatter et menneskelig kadaver.

Innbefatter et dyr

Jeg forandret en skrivefeil i andre punkt og tilføyde et punktum i det fjerde.

Joesbury var ikke her. Ikke at jeg hadde sett meg omkring. Jeg kom til å føle det så snart han kom inn døren.

Tjuefire timer tidligere hadde jeg fått en femminutters briefing fra politiavdelingssjefen min ved Southwark politistasjon. SCD10, fortsatt i dagligtale kjent som SO10, London-politiets direktorat for spesielle forbrytelser som tar seg av hemmelige operasjoner, hadde anmodet om min hjelp med en sak. Ikke bare en hvilken som helst ung, kvinnelig etterforsker, men akkurat meg, og sakens hovedetterforsker, overbetjent Mark Joesbury, skulle møte meg kvelden etter. «Hvilken sak?» spurte jeg. Overbetjent Joesbury skulle informere meg, hadde jeg fått høre. Avdelingssjefen hadde vært lite meddelsom og gretten, sikkert fordi staben hans ble knabbet fra ham uten at han fikk vite hvorfor.

Jeg sjekket klokken igjen. Han var tjuetre minutter for seint ute, drinken min forsvant for fort, og når den ble halv, kom jeg til å gå hjem.

Jeg kom plutselig på at jeg ikke husket hvordan han så ut. Å, jeg hadde da et fjernt minne om høyde, kroppsbygning og hudfarge, og jeg husket de turkise øynene, men jeg klarte ikke å mane fram et bilde av ansiktet hans. Besynderlig, egentlig, siden han aldri forlot tankene mine et eneste sekund.

«Lacey Flint, det får en jammen si,» sa en stemme rett bak meg.

Jeg trakk pusten dypt og snudde meg sakte rundt, og der fikk jeg se Mark Joesbury, kanskje en anelse over 180 cm høy, med sterk kroppsbygning, solbrun hud til og med i januar, og med strålende, turkise øyne. Iført en tjukk, uryddig, rødgul parykk.

«Jeg er undercover,» sa han. Før han blunket til meg.

2

For en gangs skyld sto handikapp-parkeringen utenfor dr. Evi Olivers hjem tom. Selv med det framtredende Privat parkering-skiltet på den gamle mursteinsveggen, var det ikke uvanlig, særlig i helgene, at Evi kunne komme hjem og finne ut at en turist med svake bein hadde tatt plassen hennes. I kveld hadde hun flaks.

Hun stålsatte seg mot den uunngåelige smerten, og steg ut av bilen. Det var tretti minutter siden hun skulle ha tatt medisinen sin, men den taklet rett og slett ikke smerten slik den pleide å gjøre. Hun brettet ut stokken, stakk den inn under den venstre armen, og så, litt mer stødig nå, fant hun dokumentmappen sin. Anstrengelsen gjorde henne som vanlig lettere andpusten. Og som vanlig hjalp det ikke å være alene i mørket.

Evi ville komme seg inn så fort som mulig, men tvang seg til å ta et øyeblikk for å se seg rundt og lytte. Huset hun hadde bodd i de siste fem og en halv månedene, lå i enden av en blindvei og var omringet av inngjerdede collegehager og elven Cam. Det var sannsynligvis en av de stilleste gatene i Cambridge.

Det var ingen å se, ikke annet å høre enn trafikken i gaten ved siden av, og vinden i trærne like ved.

Det var seint. Klokken var ni en fredag kveld, og det hadde simpelthen ikke vært mulig å bli værende på jobb lenger. De nye kollegaene hadde allerede avskrevet henne som en bedrøvelig halvkrøpling av en peppermø, gammel før tiden, uten noe eget liv utenom arbeidet. De tok ikke helt feil, heller. Men det som egentlig holdt Evi ved skrivebordet helt til sikkerhetsvaktene stengte bygningen, var ikke tomheten i resten av livet hennes. Det var frykt.

3

Jeg ble oppmerksom på knegging rundt oss, og noen nysgjerrige blikk. Jeg hørte halvveis Joesbury fortelle fyren bak baren at han ville ha en pint med IPA, og at damen ville ha påfyll. Da jeg endelig fikk pusten tilbake og hadde tørket meg i øynene, sto Joesbury der og så forundret ut.

«Jeg tror jeg aldri har sett deg le før,» sa han. Han ristet svakt på hodet som om det var jeg som var gæren, og betraktet bartenderen som skjenket opp drinken min. Bombay Sapphire med mye is i et høyt glass. Han smøg den bort til meg med hevede øyebryn.

«Drikker du bar gin?» spurte han meg.

«Nei, jeg drikker den med is og sitron,» svarte jeg, idet jeg oppdaget at mannen bak baren og flere andre i nærheten holdt øye med oss. Hva i helsike var det Joesbury drev på med?

«Hva i helsike driver du på med?» spurte jeg ham. «Har du tenkt å ha på deg den greia hele kvelden?»

«Næh, den klør i hodet.» Han dro av seg parykken, slapp den ned på baren, og løftet opp glasset sitt. Løshåret ble liggende foran ham som et påkjørt dyr, og han klødde seg bak det venstre øret. «Men jeg kan ta den på meg seinere igjen,» sa han. «Hvis du vil.»

Håret hans hadde vokst siden jeg så ham sist, det berørte så vidt kragen på baksiden. Det var mer mørkebrunt enn jeg husket, og med en antydning til krus. Den lange stilen passet ham, gjorde trekkene i skallen mykere og kinnbeina lenger, slik at han ble uendelig mye penere. Det svake lyset i baren gjorde arret rundt det høyre øyet så vidt synlig. Jeg hadde vondt i kjevemusklene. Jeg hadde sittet og glist til ham hele tiden.

«Og på nytt spør jeg hva det er du driver med?» Hvis jeg hørtes gretten ut, ville han kanskje ikke skjønne hvor latterlig glad jeg var for å se ham. «Er det ikke meningen at du skal holde en lav profil?»

«Jeg tenkte det kanskje ville bryte isen,» svarte han og tørket ølskum fra overleppen. «Ting ble litt anstrengt sist jeg så deg.»

Sist jeg så Joesbury, var han få minutter fra å blø i hjel. Det samme var for så vidt jeg. Sånn sett var vel «litt anstrengt» temmelig dekkende.

«Hvordan går det med deg?» spurte jeg, selv om jeg allerede hadde en ganske god anelse. I løpet av de siste par månedene hadde jeg skamløst bedt om oppdateringer fra felles kjente. Jeg visste at skuddet han ble truffet av den kvelden, hadde revet ut en god del lungevev som kirurgene, og tiden, hadde klart å reparere. Jeg visste at han hadde vært fire uker på sykehus, at han kom til å være i enkel tjeneste i tre måneder til, men klar til å vende tilbake i full tjeneste etter det.

«Det er mulig jeg står over London maraton i år,» sa han, strakte ut hånden og tok min, slik at han fikk stramme gitarstrenger i magen til å klimpre. «Ellers går det greit.» Han snudde håndleddet mitt for å se undersiden og kikket på en tung bandasje jeg fortsatt brukte – mer fordi jeg ikke hadde lyst til å se arret under enn fordi det trengte å være tildekket. Etter tre måneder hadde det grodd så mye som det noen gang kom til å gjøre. Og det ville aldri være nok.

«Jeg tenkte du kanskje ville komme på besøk,» fortsatte han. «Den sykehuspysjen var ganske lekker.»

«Jeg sendte en teddybjørn,» svarte jeg. «Den må ha blitt borte i posten.»

Vi visste begge at jeg løy. Det jeg aldri kom til å fortelle ham, var at jeg hadde sittet nesten en time og sett på bilder på nettsiden til tyske Steiff for å velge ut nøyaktig hvilken teddybjørn jeg ville ha sendt, hvis noe sånt i det hele tatt var mulig. Den jeg til slutt bestemte meg for, liknet den han en gang hadde gitt meg, bare større og frekkere. Sist jeg sjekket, var akkurat den teddyen merket ikke tilgjengelig. Jeg kunne ikke sagt det bedre selv. Han kikket på ansiktet mitt nå, særlig den nyopererte nesen. Den ble satt på plass igjen for en måned siden etter et brudd, og blåmerkene etter operasjonen var så godt som borte.

«God jobb,» sa han. «En anelse lenger enn den var?»

«Jeg tenkte det ville få meg til å se intellektuell ut.»

Han holdt fortsatt rundt håndleddet mitt, og jeg hadde ikke gjort noe forsøk på å trekke meg unna. «Jeg hørte de har satt deg til å jobbe med porno,» sa han. «Liker du det?»

«De har satt meg til å gjøre research og holde orienteringer,» sa jeg mutt, for jeg likte aldri at menn så mye som halvveis spøkte om porno. «De mener visst at jeg er flink med detaljer.»

Joesbury slapp taket i meg, og jeg så at humøret hans endret seg. Han snudde seg vekk og hvilte øynene på et bord ved vinduet.

«Vel, hvis vi har fått unnagjort høflighetsfrasene, burde vi kanskje sette oss,» sa han. Uten å vente på at jeg sa meg enig, stappet han parykken under armen, plukket opp begge drinkene og beveget seg gjennom baren. Jeg fulgte etter, mens jeg sa til meg selv at jeg ikke hadde noen grunn til å være skuffet. Dette var ikke en date.

Joesbury bar på en ryggsekk. Han dro en tynn, brun saksmappe opp av den og la mappen uåpnet på bordet mellom oss.

«Jeg har fått tillatelse fra sjefene dine ved Southwark til å be deg om hjelp med en sak,» sa han, og kunne vært en hvilken som helst overordnet betjent som briefet en underordnet. «Vi trenger en kvinne. En som i høyden kan tas for å være tidlig i tjueårene. Vi har ingen tilgjengelige i avdelingen. Så jeg tenkte på deg.»

«Jeg er rørt,» sa jeg for å hale ut tiden. Saker som ble henvist fra SO10, innebar at betjentene ble sendt undercover inn i vanskelige og farlige situasjoner. Jeg var ikke sikker på om jeg var klar for det igjen.

«Gjør det bra, så ser det pent ut på merittlisten din,» sa han.

«Det motsatte ville selvfølgelig også vært tilfellet.»

Joesbury smilte. «Jeg har fått ordre om å fortelle deg at avgjørelsen er helt og holdent din egen,» sa han. «Videre har Dana instruert meg om å opplyse deg om at jeg er en uansvarlig tosk, at det er altfor tidlig etter Ripper-saken til i det hele tatt å vurdere å sette deg på en sak som denne, og at du bør be meg dra til helvete.»

«Hils henne fra meg,» svarte jeg. Dana var overbetjent Dana Tulloch, som hadde ledet det store etterforskningsteamet jeg jobbet med høsten før. Hun var også Joesburys bestevenn. Jeg likte Dana, men kunne ikke unngå å bli støtt av hvor godt hun kjente Joesbury.

«På den andre siden,» sa han, «ble jeg for det meste gjort oppmerksom på saken gjennom Dana. Hun ble kontaktet uformelt av en gammel venn fra universitetet, som nå er lederen for Studentrådgivningstjenesten ved Cambridge University.»

«Hva er saken?» spurte jeg.

Joesbury åpnet mappen. «Har du fortsatt den sterke magen din?» Jeg nikket, selv om jeg ikke hadde fått prøvd den ut så mye i det siste. Han tok ut en liten stabel med fotografier og dyttet dem bort til meg over bordet. Jeg tok en rask titt på det øverste, og måtte lukke øynene en stund. Det er enkelte ting det rett og slett er bedre å aldri få se.

4

Evi lot blikket gli over mursteinsmuren som omga hagen hennes, over de omkringliggende bygningene, inn i de mørke områdene blant trærne, og lurte på om frykten kom til å overskygge resten av livet hennes.

Frykt for å være alene. Frykt for skygger som ble til materie. For hvisking som kom farende ut fra mørket. For et vakkert ansikt som ikke var mer enn en maske. For de få, korte skrittene mellom sikkerheten i bilen og huset.

Det måtte gjøres før eller siden. Hun låste bilen og bega seg mot porten foran huset. Smijernsarbeidet var gammelt, men hadde fått nye hengsler, slik at en lett berøring fikk den til å svinge opp.

Østavinden fra The Fens var sterk i kveld, og fikk det til å rasle som gammelt papir i bladene på de to laurbærtrærne. Selv de små bladene på buksbomhekken tok små dansetrinn. Lavendelbusker flankerte begge sider av gangveien. I juni kom duften til å ønske henne velkommen hjem som smilet i ansiktet til en man har kjær. Enn så lenge sto de uklipte stilkene nakne.

Huset i dronning Anne-stil, bygd for nesten tre hundre år siden for bestyreren av et av de eldre Cambridge-collegene, var det siste stedet Evi hadde ventet å bli tilbudt som bolig da hun sa ja til den nye jobben. Det var et stort mursteinshus i duse, varme toner, med lyse detaljer i kalkstein, og var en av de mest prestisjefylte boligene i universitetets besittelse. Den tidligere beboeren, en fysikkprofessor med internasjonalt ry som så vidt unngikk å få Nobelprisen to ganger, hadde bodd der i nesten tretti år. Etter at hjernehinnebetennelse tok fra ham beina, hadde universitetet omgjort huset til handikappbolig.

Professoren døde for ni måneder siden, og da Evi ble tilbudt stillingen som leder for Studentrådgivningstjenesten med undervisningsplikt og studieveiledning på deltid, hadde universitetet sett sitt snitt til å gjenvinne noe av investeringen.

Gangveien av sandsteinsheller var kort. Bare fem meter gjennom den forseggjorte hagen, så ville hun være ved den sirlige trammen foran inngangen. Lamper i ekvipasjestil på begge sider av døren, lyste opp hele lengden av gangveien. Vanligvis satte hun pris på dem. I kveld var hun ikke så sikker.

For uten dem, ville hun sannsynligvis ikke sett sporet av kongler som gikk fra porten og bort til døren.

5

«Du ser på Bryony Carter,» sa Joesbury til meg. «Nitten år gammel. Førsteårs medisinstudent.»

«Hva skjedde?»

«Hun satte fyr på seg selv,» svarte han. «Kvelden for collegets juleball for noen uker siden. Kanskje hun var forbannet fordi hun ikke ble invitert, men middagen var akkurat i ferd med å avsluttes da hun vaklet inn som en menneskelig fakkel.»

Jeg tok sjansen på et blikk på skikkelsen som var innhyllet i flammer. «Stygt,» sa jeg, men det virket ikke treffende. Det var én ting å velge å dø for egen hånd. Å gjøre det ved bruk av ild, var noe helt annet. «Og folk så dette skje?»

Joesbury ga fra seg et kort nikk. «Ikke bare så de det, flere av dem fotograferte det med iPhonene sine. Hva gir du meg, ungdommen nå til dags!»

Jeg begynte å se gjennom resten av bildene. Den brennende jenta hadde kastet hodet bakover, og det var ikke mulig å se ansiktet hennes. Det var da noe å være takknemlig for. Et større problem var små, uklare former som var synlige gjennom flammene, og som så ut som biter av kjøtt som smeltet fra kroppen hennes. Og den venstre hånden, utstrakt mot kamera, var helt svart. Det så mer ut som en hønseklo enn noe man ville finne på en menneskekropp.

Det femte fotografiet i bunken var av jenta på gulvet. En langhåret mann iført smoking og et sjokkert uttrykk i ansiktet, sto nærmest henne med et brannslukkingsapparat i armene. En veltet isbøtte lå like ved siden av. En jente i blå kjole hadde en vannmugge i den ene hånden.

«Hun var temmelig høy på et eller annet nyoppfunnet, hallusinogent narkotikum da det skjedde,» sa Joesbury. «Man får håpe hun ikke skjønte så mye av det som foregikk.»

«Hva har det med SO10 å gjøre?» spurte jeg.

«Det var det første spørsmålet jeg stilte,» svarte han. «De lokale kriminaletterforskerne er ikke så veldig bekymret. De utførte den klassiske tretrinnssjekken for å fastslå at det var selvmord, og fant ingenting som kunne antyde noe uhyggelig.»

Jeg brukte et øyeblikk på å tenke over hvor mange handlinger som kunne anses som mer uhyggelig enn å sette fyr på seg selv. «Det kjenner jeg ikke til,» sa jeg. «Det du nettopp sa om tretrinnssjekk.»

«Middel, motiv, hensikt,» sa Joesbury. «Det første du må undersøke ved et mulig selvmord, er om middelet var lett for hånden. Pistol i nærheten av den skytende hånden, løkke rundt halsen og noe å stå på, den slags. I Bryonys tilfelle ble bensinkannen funnet utenfor spisesalen. Og den etterforskende betjenten fant en kvittering for den på rommet hennes. Han fant også spor etter det narkotiske stoffet hun hadde brukt for å sette mot i seg.»

Noen lente seg bort for å sette et tomt glass ned på bordet, og fikk øye på fotografiet. Jeg smatt bildet under mappen uten å se opp.

«Det neste er motiv,» drev Joesbury på. «Bryony hadde vært deprimert en stund. Hun var en skarp jente, men strevde med å holde følge med kursplanen. Klaget over at hun aldri fikk sove.»

«Hva med hensikt?» spurte jeg.

Joesbury nikket. «Hun etterlot seg et brev til moren. Kort og veldig trist, har jeg fått høre. Rapporten utarbeidet av den første betjenten på åstedet og Spesialtroppens rapport om tilstanden til rommet hennes, finnes i mappen,» fortsatte han. «Ingen tegn til iscenesetting, så vidt de kunne se.»

Iscenesetting henviser til knep drapsmenn noen gang bruker for å få mord til å se ut som selvmord. Å plassere en pistol like ved offerets hånd er et klassisk eksempel. Fraværet av offerets fingeravtrykk på våpenet, antyder iscenesetting.

«Og et par hundre mennesker så henne gjøre det,» sa jeg.

«De så henne så visst i flammene,» sa Joesbury. «Og det er det tredje selvmordet ved universitetet dette skoleåret. Sier navnet Jackie King deg noe?»

Jeg tenkte meg om et øyeblikk før jeg ristet på hodet.

«Hun tok livet av seg i november. Det sto i noen riksdekkende aviser.»

«Det må jeg ha gått glipp av.» Etter saken vi begge hadde jobbet med i høst, hadde jeg med vilje gått inn for å unngå aviser og riksdekkende nyheter. Jeg kom aldri til å trives med å ha mitt eget navn i søkelyset, og konstante påminnelser om hva teamet hadde gjennomgått ville ikke, som terapeutene ville sagt, bidra til helbredelsesprosessen.

«Jeg skjønner det fremdeles ikke,» fortsatte jeg. «Hvorfor er SO10 interessert i et selvmord på college?»

Joesbury dro en ny mappe opp av sekken. Det virket egentlig ikke som noen reell valgmulighet å be ham la være å åpne den, så jeg ble sittende å vente mens han hentet ut en ny bunke fotografier. Ikke at det var så nødvendig med flere av dem. Jeg skjønte tegningen tydelig nok av det som lå øverst. En jente, åpenbart død, med vått hår og våte klær. Og et tau bundet rundt anklene.

«Dette var selvmord?» spurte jeg.

«Tilsynelatende,» svarte han. «I hvert fall ingen andre bevis. Dette var Jackie i sine bedre dager.»

Joesbury hadde lagt det siste fotografiet øverst i bunken. Jackie King så ut til å være friluftsmenneske. Hun hadde på seg en slags seilergenser, håret var langt og lyst, skinnende og rett. Ung, sunn, skarp og tiltrekkende, hun måtte da ha alt å leve for?

«Stakkars jente,» sa jeg, og ventet på at han skulle fortsette.

«Tre selvmord i år, tre i fjor, fire året før,» sa han. «Cambridge er i ferd med å sette en usunn rekord med hensyn til unge mennesker som tar livet av seg.»

6

Evi stanset og ønsket at vinden kunne stilne, slik at hun ville høre kneggingen, subbingen av føtter som kunne fortelle henne om hun ble iakttatt. Konglene kunne på ingen måte ha blitt blåst ut på gangveien. Det var tolv av dem i alt, én i midten av hver steinhelle, som dannet en rett linje fram til inngangsdøren.

Dette hadde skjedd tre kvelder på rad. I går kveld, og kvelden før, hadde det vært mulig å bortforklare det. Konglene hadde ligget strødd utover den første gangen hun så dem, som om vinden hadde blåst dem dit. I går kveld lå det en haug av dem like innenfor porten. Dette var mer gjennomtenkt.

Hvem kunne vite hvor mye hun hatet kongler?

Hun bråsnudde og støttet seg til stokken. Vinden var for sterk til at hun kunne høre noe. Det var for mange skygger til å være sikker på om hun var alene. Hun burde komme seg inn. Hun gikk så fort hun kunne opp gangveien, kom fram til inngangsdøren og steg inn.

En ny kongle, større enn de andre, lå på matten.

Evi oppbevarte sin innendørs rullestol på den ene siden av døren. Uten å ta øynene vekk fra konglen, dyttet hun igjen døren og satte seg i den. Hun var grepet av en gammel, irrasjonell redsel, som hun var klar over, men ute av stand til å gjøre noe med, og som stammet fra en gang hun som lubben, nyfiken fireåring hadde plukket opp en kongle under et tre.

Hun hadde vært på ferie i Nord-Italia sammen med familien. Furutrærne i skogen var massive, og strakte seg inn i himmelen, slik så det i alle fall ut for den vesle jenta. Konglen var også enorm, mye større enn de små, lubne hendene hennes. Hun plukket den opp, snudde seg frydefullt mot moren, og kjente noe kile henne på det venstre håndleddet.

Da hun så ned, var hendene og underarmene dekket av kravlende insekter. Hun husket at hun vrælte, og at en av foreldrene børstet insektene av henne. Men noen av dem hadde kommet seg inn under klærne, og de ble nødt til å kle av henne i skogen. Mange år seinere hadde minnet om fryd som ble til avsky, fortsatt kraft nok til å gjøre henne forstyrret.

Det var ingen som kunne vite om det. Ikke engang foreldrene hadde nevnt hendelsen på flere tiår. En rar spøk, ikke noe mer, som sikkert ikke hadde noe med henne å gjøre. Kanskje et barn hadde lekt her tidligere, etterlatt seg et konglespor, og sluppet en inn i brevsprekken hennes. Evi trillet seg inn mot kjøkkenet. Hun kom helt til døråpningen.

I en haug på kjøkkenbordet, som hun for mange timer siden hadde forlatt helt ryddig, lå en mengde store kongler.