May Lis Ruus

20

Nattmannens datter

En fanget fugl

May Lis Ruus

20

Nattmannens datter

En fanget fugl

PERSONGALLERI

I forstanderboligen

Lucie Adelis Tønnisdatter (18 år)

Tilly (10 år)

Gregorius Galle, forstander på Manufakturhuset

Antonette Galle, forstanderfrue

Elisabetta, tidligere barnelem, nå i tjeneste hos forstanderparet

På Nordnes

Nestor Natmand, nattmann og rakker

Christine, gift med Nestor

Bo, rakkerknekt

Marte, gift med Bo

Gregers, spedbarn født av Karen Malene

I Strandgaten

Dragon Ditlef Bastiansen Lyche

Bastian Lyche og fru Alhel, dragonens foreldre

Christence Broch-Wagner, nå dragonens hustru

Herr Povel Broch-Wagner og fru Margrethe, Christences foreldre

Herr Carl Povel Broch-Wagner, Povels eldste sønn

Tyge Arnoldussen Berg, politimesterens sønn og Christences venn

Dorette, Christences venninne

Beana (19 år) og Sigri (22 år), tjenestepiker

Andre

Karen Malene, Lucies venninne, bor på Hospitalet

Politimester Arnoldus Berg

Herman Bryning, vekter

Anna, tidligere barnelem, nå i tjeneste hos apotekeren

Canuta, tidligere barnelem, nå ølkone på Emmaus

Herr Stephanus, kapellan i Domkirken

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK

Både Lucie og dragonen fór opp som om de hadde brent seg.

«Christence!» utbrøt Ditlef overrumplet.

«Nå har du virkelig stelt det fint til.» Hun gjorde en bevegelse med den behanskede hånden. «Åh … rettelse. Dere har stelt det fint til.»

«Christence, gå hjem. Vi snakker om dette på tomannshånd.» Dragonen prøvde å dekke Lucie bak seg mens han holdt hånden hennes, som om han ville beskytte henne fra sin hustrus sviende tunge.

«Hva er straffen for halvt hor, husbond? En klekkelig bot? Med din merittliste med denne horen blir det ikke noe igjen for deg å leve av, så du er avhengig av min fars gunst. Eller kanskje du må bære stein gjennom byen – naken, sammen med den lille lokkeduen din? Verst er det kanskje for tøyten. Hun har begått leiermål med en gift mann. Hva blir det … kagen? Riset har du jo kjent på kroppen. Kanskje rakkeren bruker pisk på lettferdige kvinnfolk? Og så et halvt år med tukthusarbeid? Når jeg gråtende forteller hvor opprørt jeg ble over å ta min nygifte ektemann på fersk gjerning i akten, legger sikkert dommeren til et halvt år til for tøsen som lokket ham.»

«Christence, jeg advarer deg!» freste dragonen mellom sammenbitte tenner.

«Og hva vil du gjøre, husbond? Vise meg en kald skulder? Det gjør du jo allerede!» Hun skjøt haken frem mens hun satte blikket i Lucie. «Han har vel allerede skrytt av at han ikke har fullbyrdet ekteskapet.»

Lucie så på kvinnen med rynkede bryn. Ikke fullbyrdet ekteskapet? Så sank ordene inn. Ditlef hadde ikke delt leie med sin nye kone ennå! En nesten latterlig glede fylte Lucie. Dette var dragonens hevn over Christence, hun som hadde tvunget ham inn i et ekteskap han ikke ønsket seg. Han hadde vært tro mot Lucie!

«Jeg har ikke fortalt henne, eller noen andre for den saks skyld, om våre private anliggender. Av hensyn til deg, Christence.» Ditlef ristet oppgitt på hodet.

Christence tok et skritt nærmere. Ansiktet ble stivt og hardt. Det var som om hun bar en maske. «Ikke narr meg til å tro at du ikke har fortalt det!»

Da dragonen ikke svarte, vendte den forsmådde kvinnen blikket mot Lucie igjen. «Har han fortalt det?»

«Nei. Jeg visste ingenting før De opplyste om det nå.» Seiersrusen fikk henne til å smile, enda hun visste at det var forferdelig slemt. Med ett husket hun at Christence hadde snakket om hva barnet hun ventet, skulle hete. Kvinnen hadde løyet for å plage henne!

«Jeg finner meg ikke i å bli holdt for narr!» Christence tok et skritt til siden og så på et punkt bak Lucie og Ditlef.

«Skyt henne! Skyt begge!» ropte hun.

Det gikk noen øyeblikk før Lucie skjønte hva som hendte. Hun og dragonen snudde seg samtidig. Bak dem sto en mann med en hevet pistol i hånden. Den fjærbesatte hatten skjulte det meste av ansiktet, men Lucie kjente igjen både skikkelsen og det sleske smilet.

Tyge Arnoldussen. Politimesterens sønn. Han som hadde en far som ville dekke sine egne, og særlig sin sønn.

PROLOG

København, mars 1702

Christence satt ved toilettebordet. Mellom fingrene hadde hun en liten svamp som var inntrukket med velduftende olje. Hun nølte med å tørke bort den hvite sminken hun så omhyggelig hadde smurt på huden for et halvt solemerke siden.

Det var ikke seg selv hun stirret på i speilet. Det var brudekjolen, den som hadde blitt bestilt lenge før trolovelsen var inngått. Den lå oppå brudekisten, ruvende i sin ensomhet. Det var som om tyll, blonder og atlaskvevd silke prydet med skinnende edelstener, lyste anklagende mot henne. Christence var en brud uten brudgom.

Det var langt mellom denne stunden og den kvelden på byrådens ball, da hun hadde lagt sine øyne på dragonen for første gang.

Det hadde ikke vært noen kurtise mellom dem. De hadde blitt presentert, utvekslet noen høflighetsfraser, danset et par ganger, og så hadde den eiegode Tyge overtatt. Mens hun danset med embedsmannssønnen, hadde Christence betraktet den hjemvendte soldaten i den prektige dragonuniformen. Med stigende ergrelse hadde hun sett hvordan mannen hadde vist andre unge kvinner den samme oppmerksomheten som han nettopp hadde viet henne. Senere hadde hun hørt at Ditlef Lyche en gang hadde blitt sveket av en kvinne, og at han aldri holdt fast ved en kvinne av den grunn. Han kunne søke adspredelse hos dem, men han lovet dem aldri noe.

Det tok ikke lange tiden før Christence gikk til sin far og sa at hun hadde funnet mannen hun ville ha. Det var en av de få gangene i livet da hun ikke var sikker på å få det som hun ville. Man giftet seg ikke av kjærlighet, men for å danne allianser mellom familier. Til alt overmål hadde faren kort tid etter kommet og fortalt at de to slektene hadde blitt enige.

Seiersrusen varte lenge. I begynnelsen hadde Christence intet behov for at det ble satt en dato. En stund var det nok for henne at folk fikk vite at hun skulle festes til Ditlef Lyche. Christence Broch-Wagner solte seg i vissheten om at hun hadde kapret mannen som ingen hadde trodd ville gifte seg. Hun ble invitert i formiddagsselskaper til de nysgjerrige fruentimmerne som ville vite når bryllupet skulle stå. Christence hadde mye å fortelle, men etter noen måneder forandret tonen seg. Hvorfor trakk trolovelsen ut? Hadde brudgommen ombestemt seg? Var avtalen brutt? Alle været en mulig skandale.

Christence var lettet da Ditlef ble kalt ut og reiste fra byen. Det hjalp også at hans far ble syk. For dette fikk hun på ny uforbeholden forståelse blant byens fornemme borgerfruer.

Tyge Arnoldussen hadde blitt hennes støtte. Mannen som var som et speilbilde av henne selv. Han var den eneste som hadde sett henne uten en maske av sminke. Som hadde sett hennes sanne ansikt. Og han ble ikke skremt bort.

Mange ganger, både før og etter trolovelsen, hadde hun vært inne på tanken om at politimestersønnen ikke var et dårlig parti. Men hun hadde gjort sitt valg. Det var ikke en skygge av seg selv hun ville ha, en mann uten mål og mening med livet. Christence ville ha Ditlef Lyche. Soldaten som kjempet for konge og folk, som ikke var for veik til å hugge ned fienden og skåle i seier etterpå. Den dåraktige malingen hans skulle hun alltids få ham fra. Hun ville ha en handlekraftig, mektig mann, ikke en kunstner med sans for farger og blikk for skjønnhet.

I Ditlef så Christence noe nytt. Hun kunne ane at et liv med ham ville gi henne mer enn det hun hadde vokst opp med. Det var kun en fornemmelse, en uhåndgripelig følelse av at han kunne få frem noe i henne som hun bare antok at bodde der.

Med langsomme, faste bevegelser begynte hun å stryke den fuktige svampen over pannen. Den porselensaktige, hvite masken ble erstattet av rosa, lett rødflammet hud. Urenheter trådte frem og viste at huden ikke var fullkommen.

Når hadde hun mistet Ditlef? I høst, da bryllupet ble avlyst? Eller var det allerede før trolovelsen? Christence så for seg blikket hans da de støtte på den tukthusmusen oppe ved Frederiksberg. Slik hadde han aldri sett på Christence. Ditlef hadde akkurat kommet tilbake til Bergen, og pliktoppfyllende hadde han godtatt at trolovelsen skulle inngås. Prest, begges foreldre og hele omgangskretsen hadde ventet det. Selv hadde Christence med tårenes makt forlangt det. Ditlef hadde ikke hatt noen grunn til å utsette det lenger.

Men Christence visste innerst inne at hun hadde mistet ham lenge før det. Hennes tilkommende hadde bare ikke forstått selv hva han følte. Kanskje hadde han skjønt at han ikke kunne avle barn med et fattiglem som attpåtil var datter av en hengt tyv. Ditlef hadde virket fraværende den tiden han var hjemme, før den elendige duellen som endret på alt.

Med hurtige bevegelser rev Christence ut de edelstenbesatte hårnålene fra håret. Det isblå blikket i speilet lyste hardt mot henne i det flakkende lyset. Hun lot øyelokkene gli igjen. Dypt inne i seg selv visste hun at hun ikke hadde mistet ham. For hun hadde aldri hatt ham. Ditlef Lyche var ikke som hunden hennes, som godtok alt og likevel var henne hengiven. Ditlef var et kattedyr, en leopard som gikk sine egne veier, uavhengig av hva som var forventet av ham.

Men denne innsikten hjalp ikke Christence nå. Hun var nygift, men hadde ikke fått en ektemann. Avvisningen sved som tusen vepsestikk.

De bitre ordene hans hang i værelset, oppunder taket, i veggene, i den utdøende ilden. Du fikk ring på fingeren og mitt motvillige ja, som gjorde meg til løgner for Guds alter. Men det skal bli kaldt i helvete før jeg deler seng med deg.

Det var ikke så mye de voldsomme ordene som fikk Christence til å stirre måpende på den stengte døren etter ham. Heller ikke vissheten om å bli avvist på bryllupsnatten av sin brudgom. Det verste var det foraktelige skinnet i øynene hans. Han var som et vilt dyr som hadde blitt tvunget bort fra sin verden og fratatt sin frihet. Et dyr som var satt i bur.

Christence tok av seg alle ringene, ørepynten og halssmykket. Kvinnen som møtte henne i speilet, var naken, bar og blottlagt. Følelsen av at hun tapte likevel, ville ikke slippe taket. Selv om hun hadde fått Ditlefs vielsesring, var det Lucie Tønnisdatter som hadde fått hjertet hans. Ingen av dem ville få gleden av legemet hans, for Ditlef Lyche kom ikke til å bryte sitt ekteskapsløfte. Til det hadde han for høy æresfølelse.

Det var der Christences sko trykket. Hun ville ikke få noen grunn til å anklage ham for hor og ekteskapsbrudd. Likevel var det den følelsen som forpestet sinnet hennes. Og vissheten om at hun ikke kom til å bli fruktsommelig og avle vakre barn. Folk ville se fra ringen hennes til brystene og til magen. De ville se etter tegn på hennes lykkelige omstendigheter nå som hun var blitt gift.

Når livvidden ikke økte, ville blikkene deres møtes. Undrende. Spørrende. Vitende. Dømmende.

«Pokker ta deg, Ditlef Lyche!» sa hun halvhøyt og rev til seg den skinnende blanke brudekjolen. Svartsynet fikk henne til å balle den sammen og kaste den inn i den store, åpne kaminen. Hun ventet ikke for å se ilden fortære det kostbare silkestoffet, men de dunkle veggene lyste underfullt opp til et stort blaff, inntil det igjen ble halvmørkt i værelset.

Uten å bry seg mer med det grep hun slåbroken, slo den om midjen og gikk barføtt ut av brudekammerset.

Om ikke hennes ektemann ville gjøre henne til kvinne, så visste Christence om en som ikke kom til å si nei. En som kunne fylle hennes forsmådde tomrom med et barn som ville bli født innenfor ekteskapet.

Han smilte bredt da han så henne i døren.

«Kom, min vakre rose,» sa Tyge hest og befridde bruden for det eneste plagget hun var iført.

KAPITTEL 1

Bergen, søndag 9. april 1702

Lucie stirret som lammet på pistolmunningen som pekte på henne og dragonen. Med en hurtig bevegelse stilte han seg foran henne, og brukte seg selv som et beskyttende skjold. Lucie klarte ikke å ytre et ord.

«Skyt henne, Tyge!» gjentok Christence og tok et skritt frem.

Tyge lo. «Beklager, Christence, men en morder er jeg ikke. Selv om hanreien er gift med deg.»

Han senket ikke pistolen, og Lucie visste at utfallet var usikkert.

«Pokker ta deg, Tyge!» ropte Christence og løp bort til politimesterens sønn. Ansiktet var fordreid av harme.

Lucie kunne ikke se Ditlefs ansikt, men hun så hvordan han rykket til. Å bli kalt hanrei var ydmykende for en nygift mann.

Men stemmen hans var forbausende rolig. «Hanrei, Christence?»

Hans kone fór sammen. «Tyge prøver å gjøre deg sint, Ditlef. Jeg har ikke vært troløs!»

Embedsmannssønnens megetsigende smil ble bredere. Men Tyge sa ingenting.

I den lange stillheten som fulgte, ble alt klart. Luften var full av tanker og usagte ord mellom de fire menneskene som alle hadde mye å tape. Tap av aktelse. Tap av håp. Tap av liv.

Lucie kunne føle at dragonen tenkte. Med ett forsto hun. Om Christence hadde bedrevet hor, ville ikke dét være en grunn til å oppheve ekteskapet? Lucie visste ikke, men et lite håp tentes i henne. Hva skulle til? At Christence ble barntung og at dragonen sverget for dommeren at han ikke hadde fullbyrdet ekteskapet … og dermed ikke kunne være barnefaren?

Hvis hun er utro med Tyge Arnoldussen, kan dragonen bli fri … Fri til å ekte meg.

Tanken var som lette sommerfuglvinger som blafret i den milde vårbrisen.

Alle unntatt Christence ønsket alliansen ugjort. Det var bare hun som hadde noe å tape. Kun Christence ønsket dette ekteskapet, men hun hadde vel neppe regnet med at Ditlef ikke ville dele leie med henne. Det måtte være et slag i ansiktet.

«Jeg skal vente, Ditlef. Før eller siden kommer du til å trygle om å få komme opp i min seng. Når folk begynner å lure på hvorfor det ikke kommer arvinger, da vil du gjøre din ekteskapelige plikt. Jeg har all verdens tid. Og i mellomtiden skal jeg vokte deg som en hauk. Deg og den lille, grå musen du tror du har kjær. Før eller siden tar jeg deg på fersk gjerning i akten, og ikke etterpå, som nå,» freste Christence forbistret.

Lucie pustet lettet ut. Christence og Tyge hadde ikke sett dem! Det var som om stedet deres under seljetreet ikke hadde blitt besudlet, men fortsatt var den reneste plett på jord.

«Og da kommer jeg til å ha deg der jeg vil. Du blir tvunget til å opptre som den ektemannen du for Gud og konge har lovet å være. Eller du kan stå ansikt til ansikt med følgene av din hor, og da må både du og tukthustøsen ta straffen.»

«Det kommer ikke til å skje, Christence.» Han fnyste foraktelig. «Nå, Tyge Arnoldussen, skal De stå der som en feig hund og sikte på oss med pistolen, eller skal De være en mann og frigjøre Dem fra kvinnemennesket som bruker alle rundt seg etter sitt eget forgodtbefinnende?»

«De glemmer én sak, Lyche. Min far, politimesteren, vil nok heller høre på meg og Povel Broch-Wagners datter enn på Dem og tyvens datter. Vi skjønner hva som gikk for seg her før vi kom, ikke narr oss til å tro noe annet. Så om vi vitner på at den nygifte Ditlef Lyche allerede har vært sin nybakte hustru utro, vil ingen tvile. Særlig ikke med den forhistorien De har med hjertetyven.» Tyge smilte seierssikkert.

«Hva vil dere?» spurte dragonen med en stemme som dirret av tilbakeholdt raseri.

«De vet hva jeg er ute etter, dragon. Noe De tok fra meg i København. Jeg vil ha det tilbake. Nå.»

«Ellers …»

Lucie kunne ikke fatte at Ditlef våget å stille spørsmålet om følgene, men hun tidde klokelig. Det var verken tid eller sted for å gå mellom de to mennene.

«Nå! Ellers fyrer jeg av det første skuddet. Velplassert i hjertetyvens fot. Om jeg klarer å treffe, da. Jeg var aldri særlig opptatt av opplæringen min far ville gi meg.» Tyge gliste og rettet pistolen mot Lucie. «Jeg gjør det om jeg må!»

Et gisp unnslapp Lucie, og dragonen stilte seg bredbent foran henne.

Tyge spente hanen på den lille pistolen. «Jeg skyter gjerne gjennom Dem, herr Lyche. Jeg slipper unna med det jeg vil, så lenge min far er politimester. Før eller siden treffer jeg din hjertenskjær, og jeg kommer til å skyte til det bare er filler igjen av henne.»

«Forbannet være Dem, Tyge Arnoldussen! Og forbannet være deg, Christence, som innlater deg med slike djevler. Jeg skal gi deg det du er etter, men jeg har det ikke her.»

«Hvor?»

«Jeg sendte det til Lucie, så forhåpentlig har hun det i sin besittelse. Trolig befinner det seg i Gregorius Galles bolig ved Manufakturhuset.»

Tyge Arnoldussen blåste. «Jeg visste det. Jeg skulle ha ransaket henne enda litt bedre den kvelden på vertshuset. Hvor hadde du den?»

De gjennomborende øynene så med ett sultent på hoftepartiet hennes, og Lucie følte seg avkledd.

«Trekk til Dem blikket, Arnoldussen,» sa dragonen advarende mens han begynte å gå mot Tyge. «Den var sydd inn i teppet som lå i hundekurven, så med mindre den har gått tapt, ligger nøkkelen der fremdeles.»

Tyge så langt på Lucie. «Visste du det?»

«Nei! Jeg vet ikke hva dere snakker om!»

«Hm. Vel, la oss komme oss til Marken.» Han viftet bydende med pistolen, og dragonen tok Lucies arm og begynte å gå.

Christence sa ikke et ord mens Tyge gikk ved siden av henne. Hun hadde røde flekker på halsen, der den bleke masken stanset.

Tyge gikk bakerst med skytevåpenet hevet. Lucie merket dragonens utålmodighet. Han tenkte nok på hvordan han skulle fjerne trusselen. Ditlef kunne med letthet ha grepet fatt i Christence og brukt henne til å sette Tyge ut av spill, men han var ikke av en slik støpning, og hadde han gjort det, hadde Lucie blitt svært forbauset. Og trolig skuffet. Hun hadde høyere tanker om dragonen.

Christence hadde ikke sagt et ord på lenge, og ansiktet hennes var stivt og dradd. Hadde hun virkelig ment at Tyge skulle skyte både Lucie og Ditlef? Hvordan kunne hun vinne sin manns følelser om hun beordret Lucie skutt? Det var nesten ubegripelig, så Lucie valgte å tro at det var et spill for å mane frem frykt i dem.

At dragonen kom til å tape mye på å bli funnet skyldig i halvt hor, var Lucie overbevist om. Ryktet og æren hang allerede i en tynn tråd, og hans motstandere var mektige. De kunne med letthet legge mer sten til byrden. Politimesteren hadde allerede stilt seg likegyldig til at dragonen ble dømt til døden. Det banet vei for hans sønn, som kunne bli Christence Broch-Wagners neste ektemann. At hun ikke hadde fått gitt seg hen til sin ektemann på bryllupsnatten, var neppe ufordelaktig. Så jo før dragonen var ute av bildet, jo bedre var det for Arnoldus Berg og sønnen.

En svimlende fornemmelse av uvirkelighet fulgte Lucie hele veien. Vissheten om at en blykule når som helst kunne treffe henne eller Ditlef i ryggen og gjøre ende på dem, sendte bølger av angst gjennom kroppen. Hun følte for å støtte seg til Ditlef, men våget ikke. Hun ville ikke vekke mer mishag hos de to som gikk bak.

Det var mange mennesker ute denne søndagsettermiddagen. Ansikter passerte som uklare skygger, uten å feste seg i minnet hennes. Lyden av stemmer strøk forbi uten at hun enset dem. Lucie følte seg som en dødsdømt fange på vei til retterstedet. Uten egen vilje, med livet på hell. Hennes skjebne og dragonens liv var avhengig av om det Tyge var ute etter, ble funnet i Hamlets teppe. Teppet som fru Galle hadde forlangt å kaste tre dager tidligere fordi det luktet ille og var fullt av hår og skitt. Teppet var blitt kastet i skarnbingen utenfor hagen. Den som nattmannen og hans dreng hentet samtidig som de tømte dokaggene ved Manufakturhuset. Hvor ofte gjorde de det nå for tiden? Daglig?

På et eller annet vis klarte Lucie å gå stødig hele veien gjennom Marken.

De stanset utenfor Ole Salmakers hus, uten å runde hjørnet.

«Er husherren din og fruen hjemme?» spurte Tyge lavt.

«Jeg vet ikke,» svarte Lucie ærlig.

«Vi venter her mens du går inn og henter dette teppet som din elsker så snedig har gjemt nøkkelen min i. Og prøv ikke på å bytte nøkkelen ut med en annen. Den kjenner jeg like godt som min høyre hånd. Og Lucie … hvis du varsler herr Galle eller konen hans om noe, skyter jeg Ditlef i pannen mens du ser på, før du selv får en kule tvers gjennom magen.»

Lucie nikket stumt, ute av stand til å si noe om at teppet var kastet. Hun ble med ett redd for at Tyge skulle utvise det samme overrumplende raseriet som faren hans noen ganger gjorde. Med en pistol i hånden kunne det ende med ulykke.

Uten noen plan gikk hun fra dragonen og de to andre. Lyden av skrittene hennes druknet i hamringen fra hjertet. Alt hun så for seg, var den ilskne Christence og politimestersønnens pistol. Hun snudde seg én gang og så Ditlefs bleke smil. Han nikket oppmuntrende, men i øynene hans så Lucie bekymring.

Kanskje finner jeg teppet i skarnkisten. Kanskje far eller Bo ikke har tømt den ennå.

Det var hennes eneste håp.

Lucie brydde seg ikke om å ta av seg på føttene og tråkket inn med de gjørmete skoene. Elisabetta stakk hodet ut fra kjøkkenet. Ansiktsuttrykket levnet ingen tvil om hva hun syntes om at gulvet ble skittent. Hun stilte seg bredbent i døråpningen med hendene i siden.

«Det der får du vaske opp selv! Jeg har mer enn nok å …»

Lucie strøk forbi Elisabetta og så etter Tilly. Barnet satt på benken med en skål grøt.

«Tilly, kan du ta med deg Hamlet og gå opp på kammerset vårt en stund? Jeg har noe som må ordnes. Jeg kommer opp til deg etterpå.» Lucie anstrengte seg for å virke rolig.

Tilly nikket og reiste seg.

Elisabettas øyne var mørke av harme. «Hørte du hva jeg sa? Du får pent vaske …»

Lucie avbrøt henne. «Elisabetta, jeg trenger din hjelp.»

Den andre brast i latter. «Nå tror jeg du har mistet det lille du har av vett, Lusejente! Skal jeg …»

«Hør etter! Utenfor står frøken Broch-Wagner … fru …» Lucie stønnet. «Utenfor salmakerhuset står Christence og hennes venn Tyge Arnoldussen, politimesterens sønn. Dragonen er der også. Tyge vil …»

Elisabetta førte en hånd gjennom håret og danderte det kokett over den ene skulderen. «Politimesterens sønn? Er ikke han kjekk, rik og ugift?»

«Jo, men han …» Lucie nølte. Det var ikke mye tid, men hun kunne ikke annet enn å være ærlig. «Han har en pistol, og han vil at jeg skal hente noe som visstnok er i min besittelse.»

«Pistol?» Elisabetta måpte.

«Ja, men han sier at han ikke skal skyte noen, hvis han bare får det han er ute etter.» Lucie visste ikke hvordan hun kunne si det bedre. Det var skremmende, men samtidig ville nok ikke Tyge Arnoldussen ta noen av dage. Et øyeblikk lurte hun på om det fantes en annen utvei, men denne nøkkelen Tyge var ute etter, kunne ikke være verdt å sette liv på spill for.

«Hva er det du har som politimesterens sønn er ute etter?» spurte Elisabetta med en mistroisk mine.

«Det er visst en nøkkel som er sydd inn i teppet som lå i Hamlets kurv, men jeg vet ikke hva den er til,» sa Lucie tankefullt. Så møtte hun Elisabettas blikk. «Fru Galle kastet teppet for noen dager siden, og jeg må finne det. Det er derfor jeg spør om du kan hjelpe meg.»

Elisabetta så ut som om hun tenkte over saken. Hun virket ikke helt avvisende. «Det høres spennende ut,» sa hun med et hevet bryn.

Litt for spennende, syntes Lucie, men sa ingenting.

«Hva kan jeg gjøre?» spurte Elisabetta og smilte.

Lucie ble forbauset over at hennes erkerivalinne var villig til å hjelpe uten å få noe tilbake, og når det attpåtil var fare forbundet med det. Hun smilte fort. «Om du kunne gå ut og oppholde Tyge og Christence. Si det som det er, at fru Galle har kastet teppet, men at jeg leter etter det i skarnkisten. Hvis du … hvis du våger. Han har tross alt en pistol.» Hun så på Elisabetta og kunne merke den andres usikkerhet. Det lot til at hun forsto alvoret.

Den andre piken nikket. «Jeg skal gjøre det.»

«Takk,» sa Lucie lettet. Hun kunne ha sagt det selv til Tyge, men Elisabetta var både selvsikker og god til å sno seg. Dessuten var hun en kløpper til å omgås mennesker som var over henne av stand.

Da Elisabetta hadde gått ut, ble Lucie stående og se ut av kjøkkenvinduet for å områ seg. Denne nøkkelen var tydeligvis viktig for dragonen, siden han hadde gått til det skritt å ta den fra Tyge, og dessuten sørge for å få den sendt fra København til Helsingør. Hvordan hadde han klart det? Hadde den ligget i brevet, og så hadde den gamle pottemakeren fått anvisning om at nøkkelen skulle sys inn i teppet? Og så skulle han kjøpe hunden og gi den til Lucie? Det var en plan med mange mulige feilskjær.

Lucie hørte Tilly gå over gulvet i etasjen over, og rev seg løs fra tankene. Hun måtte få svarene senere. Nå var det nøkkelen som hastet.

Fru Galles hage hadde begynt å spire. Bærbuskene hadde fått et lysegrønt skjær, og knoppene sto og ventet på sol og varme. Det store epletreet bredte sine nakne grener utover hagen og rakk nesten bort til det høye gjerdet på den ene siden. Radene med bed var luket, og trolig hadde fruen allerede plantet løker, knoller og frø i den mørke jorden. En håpefull humle suste forbi Lucies hode, lett og rask, på leting etter tidlige vekster. Ennå var det bare noen få gule og hvite blomster som hadde sprunget ut, men kanskje var det nok for den.

For enden av hagen var det en port med haspe, og Lucie vippet den opp. Trekisten sto inntil gjerdet. Det fløy noen fluer ut idet hun åpnet lokket, og hun skar en grimase da den råtne stanken slo mot henne. Her tømte de ut forstanderens spyttebakker, brukne piper, feieskarn, matrester og annet husholdningsavfall. Den var halvfull, så det kunne ikke være lenge siden den var tømt.

Den sedvanlige kvalmen kom over Lucie mens hun brukte en morken pinne til å skyve på en haug med gamle kokeknoker. Det grå teppet var ikke å se. Hun stakk pinnen gjennom den gyselige, illeluktende massen og gravde seg nedover mot bunnen. Det var noe mykt i det ene hjørnet. Et par ganger måtte hun snu seg bort for å trekke frisk luft for ikke å brekke seg.

Da haugen hadde blitt skjøvet over til den ene siden, så Lucie til sin store lettelse at det lignet det stripete stoffet i teppet. Med to fingre tok hun tak i det ene hjørnet og slet det opp. Det var gjennomtrukket av fuktighet, og det lå både løkskall, gulrotskrell og fiskeslo på det. Hun ristet det forsiktig. Vanligvis ville man ha sprettet opp et slikt teppe og tatt vare på det som kunne brukes på nytt, men fru Galle hadde nok tenkt at hele teppet var besudlet, og hadde kastet det som det var.

Et lite øyeblikk lurte Lucie på om hun skulle kjenne utenpå stoffet for å se om det inneholdt en nøkkel. Eller kanskje til og med sprette opp sømmen og gjemme nøkkelen et sted i hagen, men i det samme så hun for seg Tyge Arnoldussens pistol som var rettet mot dragonen.

Det er ikke verdt det.

Lucie la lokket ned igjen og begynte å gå.