Christina Baker Kline

Happy Tears

Barna fra toget

Christina Baker Kline

Happy Tears

Barna fra toget

Til

Christina Looper Baker

som ga meg tråden

og Carole Robertson Kline

som ga meg stoffet

Når wabanakiene forflyttet seg fra en elv til en annen, måtte de bære kanoene og alle de øvrige eiendelene sine. Alle visste hvor viktig det var å reise med minst mulig bagasje, og alle forsto hva det betydde, nemlig at det var ting de måtte la ligge igjen. Ingenting var til større hinder under forflytningen enn frykt, og den var ofte det aller vanskeligste å takle underveis.

– Bunny McBride, Women of the Dawn

Prolog

Jeg tror på gjenferd. Det er de som hjemsøker oss, de som har forlatt oss. Mange ganger har jeg følt dem rundt meg og merket at de fulgte meg og observerte, når ikke en levende sjel visste eller brydde seg om hva som skjedde.

Jeg er nittien år gammel, og nesten alle som har eksistert i mitt liv, er nå gjenferd.

Noen ganger har disse gjenferdene vært mer virkelige og reelle for meg enn menneskene jeg har vært omgitt av, mer virkelige og reelle enn Gud. De har fylt stillheten med sitt nærvær, kompakte og varme, som brøddeig som står og hever seg under en duk. Bestemor, med sine snille, vennlige øyne og sin pudrete hud. Min far, leende. Mamma, mens hun synger en sang. Disse spøkelsesskikkelsene er totalt avkledd bitterheten, alkoholen og alt det triste og deprimerende, og de trøster meg og beskytter meg i døden på en måte de aldri gjorde mens de levde.

Jeg har kommet til at det må være dette som er himmelen – denne erindringen om andre, der det beste i dem lever videre.

Kanskje jeg er heldig som i en alder av ni år ble gitt gjenferdene av mine foreldre og det aller beste ved dem, og i en alder av tjuetre gjenferdet av min store kjærlighet og det aller beste ved ham. Og søsteren min, Maisie, har alltid vært der, som en engel på skulderen min. Atten måneder da jeg var ni år og tretten år da jeg var tjue. Nå er hun åttifire, mens jeg selv er nittien, og hun er fremdeles her hos meg.

Ingen erstatning for de levende, kanskje, men jeg fikk ikke noe valg. Jeg kunne la meg trøste av deres nærvær, eller jeg kunne gi opp, ramle sammen og gråte over det jeg hadde mistet.

Gjenferdene hvisket til meg og oppfordret meg til å komme meg videre.

Spruce Harbor, Maine, 2011

Gjennom soveromsveggen hører Molly fosterforeldrene snakke om henne inne i stuen, like utenfor døren hennes. «Det var ikke dette vi inngikk avtale om,» sier Dina. «Hadde jeg visst at hun hadde alle disse problemene, ville jeg aldri gått med på det.»

«Jeg vet det, jeg vet det.» Ralph virker trett i stemmen. Det var han som ønsket å bli fosterforelder, det vet Molly. Han har fortalt henne at en gang for lenge siden, da han var i «de trøblete tenårene», meldte en sosialarbeider på skolen ham på til Big Brother-programmet, hvor man fikk tildelt en fadder, og han har alltid følt at denne «storebroren» hans – mentoren hans, som han kaller ham – hjalp ham inn på riktig spor i livet. Men Dina har vært mistenksom til Molly helt fra starten av. Og det har ikke akkurat hjulpet at de har vært fosterforeldre en gang før også, for en gutt som prøvde å sette fyr på barneskolen der han gikk.

«Jeg har mer enn nok stress på jobben,» sier Dina og hever stemmen, «om jeg ikke skal komme hjem og få dette i fleisen også.»

Dina jobber som vakthavende på politistasjonen i Spruce Harbor, og etter Mollys oppfatning kan det umulig være stort å bli stresset av i jobben hennes – en og annen fyllekjører, en slåsskamp i ny og ne, noen småtyverier og ulykker. Skal man først jobbe som vakthavende på en politistasjon et eller annet sted i verden, er den i Spruce Harbor sannsynligvis den minst stressende arbeidsplass man kan tenke seg. Men Dina er overspent og stresset av natur. Hun kaver seg opp over selv de minste ting. Det er som om hun tar for gitt at alt skal gå glatt, og når det ikke gjør det – hvilket naturligvis skjer ganske ofte – blir hun overrasket og nesten fornærmet.

Molly er stikk motsatt. Det er så mye som har gått galt i hennes syttenårige liv at hun faktisk venter at alt skal gå galt. Og når det motsatte skjer, vet hun nesten ikke hva hun skal tro.

Og det var nettopp det som skjedde med Jack. Da Molly flyttet til Mount Desert Island High School i fjor, i tiende klasse, virket det som om de andre elevene på skolen gjorde alt de kunne for å unngå henne. De hadde sine venner og sine klikker, og hun passet ikke inn i noen av disse. Ok, hun gjorde det riktig nok ikke spesielt lett for seg selv heller. Hun vet nemlig av erfaring at det er mye bedre å være tøff og spesiell enn patetisk og sårbar, og hun bærer goth-fasaden sin som en rustning. Jack var den eneste som prøvde å trenge gjennom den.

Det var i midten av oktober, og klassen hadde samfunnsfag. De skulle dele seg opp i grupper i forbindelse med et prosjektarbeid, og Molly var som vanlig den som ingen ville ha med i sin gruppe. Jack spurte om hun ville være sammen med ham og Jody, som helt tydelig ble alt annet enn glad for forslaget hans. I hele den femti minutter lange skoletimen var Molly som en katt som skyter rygg. Hvorfor var Jack så hyggelig? Hva var det han ville med henne? Var han en av disse ungdommene som fikk et kick ut av å plage eleven som sto utenfor? Hun ante rett og slett ikke hva slags motiv han hadde, men hun aktet ikke å fire en millimeter. Hun sto der bare med armene i kors over brystet, stiv og anspent, med det mørke, glatte håret hengende ned i øynene. Når Jack spurte henne om noe, trakk hun bare på skuldrene og gryntet frem et uforståelig svar, men hun fulgte likevel med og gjorde sin del av arbeidet. «Den jenta er fanken ta meg skrudd,» hørte hun Jody mumle da det hadde ringt ut, og de var på vei ut av klasserommet. «Jeg synes hun er helt nifs.» Molly snudde seg og møtte Jacks blikk, og til hennes store overraskelse smilte han. «Jeg synes hun er helt topp,» svarte han mens han holdt Mollys blikk. Og for første gang siden hun begynte på den nye skolen, smilte hun. Hun klarte bare ikke å la være.

I månedene som fulgte, fikk Molly vite biter og bruddstykker av Jacks historie. Faren hans var fra Den dominikanske republikk. Han hadde i sin tid vært gjestearbeider i USA. Han hadde fått seg jobb som blåbærplukker i Cherryfield, og mens han var der, hadde han truffet Jacks mor og gjort henne gravid, og kort tid etter hadde han flyttet tilbake til Den dominikanske republikk, slått seg sammen med en jente fra hjemstedet sitt der og aldri mer sett seg tilbake. Jacks mor har aldri giftet seg. Hun jobber for en gammel kvinne som bor i et stort herskapshus ved stranden. Jack burde egentlig befunnet seg et godt stykke nede på den sosiale rangstigen, han også, men det gjør han ikke. Han har nemlig en del ting som taler til hans fordel: Han er en kløpper på fotballbanen, han har et vinnende smil, store, søte kuøyne og utrolig lange øyevipper. Han tar ikke seg selv høytidelig i det hele tatt, men Molly vet at han er smartere enn han vil innrømme selv, ja, sannsynligvis smartere enn han er klar over selv også.

Hvilke prestasjoner Jack er i stand til på fotballbanen, har Molly ingen interesse av. Men intelligensen hans respekterer hun. (Kuøynene er bare en ekstra bonus.) Selv er hun velsignet med en ustoppelig nysgjerrighet, og det er den som har hindret henne i å spore av opp gjennom årene. Goth-fasaden gjør at ingen venter seg vanlig, ordinær, konvensjonell oppførsel fra hennes side, så hun har oppdaget at hun faktisk er fri til å fremstå som både skrudd og rar på mange forskjellige måter på en gang. Hun leser hele tiden – i korridorene på skolen, i kafeteriaen – mest romaner med frustrerte hovedpersoner: Jomfrudød, Redderen i rugen, Glassholderen. Hun har alltid med seg en liten notisbok, og i den noterer hun ofte ord som hun liker lyden av: Hurpe. Forsagt. Talisman. Enkefrue. Enerverende. Slesk …

Som nykommer på skolen likte Molly avstanden hennes person og fremtoning liksom skapte til de andre, og mistroen og vaktsomheten hun så i øynene deres. Men den personen er den siste tiden begynt å føle seg litt restriktiv, selv om hun er svært uvillig til å innrømme det. Det tar evigheter å få til den helt riktige looken hver morgen, og ritualer som tidligere var av den aller største betydning – som å farge håret blåsvart, med mørkerøde eller hvite striper, å sminke øynene tungt med kohl, å legge foundation mye lysere enn hennes egen hudfarge, få på seg og feste en masse ubehagelige klesplagg – alle disse tingene gjør henne nå bare utålmodig. Hun føler seg som en sirkusklovn som våkner opp en morgen og plutselig ikke har lyst til å lime på seg den røde gumminesen mer. De fleste mennesker trenger ikke å bruke så mye energi for å spille en rolle. Så hvorfor skal hun gjøre det? Hun fantaserer om at når hun flytter igjen – for det kommer garantert til å skje, det er alltid et nytt sted, et nytt fosterhjem, en ny skole – skal hun starte helt på nytt, med en helt ny look som er mye enklere å opprettholde. Grunge? Sex-babe?

Sannsynligheten for at dette skal skje fortere enn hun aner, blir større og større for hvert minutt som går. Dina har i lengre tid ønsket å bli kvitt Molly, og nå har hun fått et brukbart påskudd. Ralph har hele tiden satset troverdigheten sin på Mollys oppførsel, og han har slitt hardt for å overbevise Dina om at det skjuler seg en søt og grei jente under den iøynefallende frisyren og den tunge sminken. Vel, Ralphs troverdighet er gått fløyten, ingen tvil om det.

Molly legger seg ned på hender og knær, løfter opp frynsene i sengeteppet og drar ut to duffelbager med skarp, intens farge, bagene som Ralph har kjøpt til henne på L.L. Bean-utsalget i Ellsworth (den røde er merket med navnet «Braden» og den oransje med hawaiiblomstene er merket med «Ashley» – de er blitt vraket fra vanlige butikker enten på grunn av fargen eller fasongen, eller rett og slett fordi navnene, som er påsydd i hvit tråd, er for intetsigende og kjedelige. Molly aner ikke hva som er grunnen). Hun åpner den øverste skuffen i kommoden, og en dunkende, rytmisk lyd under dynen forvandler seg til en metallisk versjon av Daddy Yankees «Impacto». «Sånn at du vet at det er meg og svarer den forbannete telefonen når den ringer,» sa Jack da han fikset ringetonen for henne.

Hun famler under dynen, finner telefonen og legger den til øret. «Hola, mi amigo,» sier hun.

«Hei, chica, hva skjer?»

«Det sedvanlige. Dina er forbannet.»

«Å?»

«Ja. Det er ganske ille.»

«Hvor ille, da?»

«Jeg er sannsynligvis på vei ut herfra.» Hun kjenner stemmen snøre seg, og det overrasker henne, for dette er noe hun har vært gjennom, i en eller annen versjon, mange ganger før.

«Tull,» sier han. «Det tror jeg ikke.»

«Jo,» sier hun mens hun tar opp en bylt med strømper og undertøy og slenger dem opp i Braden-bagen. «Jeg hører dem. De er i rommet rett utenfor mitt, og de snakker om det akkurat nå.»

«Men du må jo sone timene med samfunnsstraff.»

«Det kommer ikke til å skje.» Hun tar opp halssmykket med charmsene, som ligger i en haug oppå kommoden, gnir gullkjedet mellom fingrene og prøver å få opp floken. «Dina sier at det ikke finnes noen som vil la meg jobbe for dem. Jeg er ikke til å stole på.» Floken glir opp under tommelen hennes, og hun trekker kjedet ut. «Men det er greit. Ungdomsfengselet er visst ikke så ille, etter det jeg hører. Og det blir jo bare noen få måneder.»

«Men du stjal jo ikke boken.»

Hun presser den flate mobiltelefonen inn mot øret, legger smykket om halsen, famler med låsen og ser seg i speilet over kommoden. Den svarte sminken ligger smurt utover huden under øynene.

«Gjorde du vel, Molly?»

Saken er at hun faktisk stjal den. Eller prøvde. Det var favorittromanen hennes, Jane Eyre, og hun hadde lyst til å eie den, ha den som sin. De hadde den ikke på lager i Sherman’s Bookstore i Bar Harbor, og hun var for sjenert til å be ekspeditøren om å bestille den inn til henne. Hun kunne selvfølgelig kjøpt den på nettet, men Dina ville ikke gi henne kredittkortnummeret sitt. Hun hadde aldri ønsket seg noe så intenst. (Vel … ikke på lenge, i hvert fall.) Så hun hadde ligget på knærne på biblioteket, i den smale gangen mellom reolene på litteraturavdelingen, med tre utgaver av romanen, to pocketutgaver og en innbundet, på hyllen foran seg. Den innbundne hadde hun allerede lånt to ganger. Hun hadde tatt den med ut til låneskranken og lånt den på lånekortet sitt. Nå tok hun alle de tre bøkene ut av hyllen og veide dem i hånden. Hun satte den innbundne utgaven på plass igjen, ved siden av Da Vinci-koden. Den nyeste av pocketutgavene satte hun også tilbake i hyllen.

Den eldste av pocketutgavene stappet hun ned under linningen på jeansene. Den var gammel og full av eselører, og noen hadde understreket en masse passasjer i den med blyant. Limet i den billige innbindingen var blitt veldig tørr med årene og var begynt å løsne fra sidene. Hadde de valgt å legge den ut for salg under det årlige biblioteksalget, ville den gått for maks ti cent. Hun regnet med at ingen kom til å savne den. De hadde jo to andre, nyere utgaver av boken. Men biblioteket hadde nylig merket alle bøkene sine med magnetstriper for å avsløre tyveriforsøk. Fire frivillige, litt tilårskomne kvinner som ofret seg helt og fullt for biblioteket i Spruce Harbor, hadde noen måneder tidligere brukt flere uker på å klistre stripene på innsiden av omslaget i alle bibliotekets bøker, rundt elleve tusen til sammen. Så da Molly forlot bygningen den dagen, gjennom en spesiell sluse ved utgangen, som var montert opp nettopp for å avsløre forsøk på boktyveri, hvilket hun ikke hadde anelse om, ble rommet plutselig fylt av en høy, gjennomtrengende pipelyd, og sjefsbibliotekaren, Susan LeBlanc, kom farende mot henne, mørk i ansiktet av mistenksomhet og indignasjon.

Molly tilsto umiddelbart, eller rettere sagt: Hun prøvde å si at hun hadde tenkt å registrere boken i låneskranken. Men Susan LeBlanc nektet å tro på henne. «Herregud, ikke prøv å lyve også,» sa hun. «Jeg har holdt øye med deg, og jeg visste at du pønsket på noe.» Og for en skuffelse å få mistanken bekreftet! Det ville vært så fint å kunne bli overrasket på en positiv måte, for en gangs skyld.

«Å, fanken. Er det sant?» Jack sukker.

Molly ser seg i speilet og stryker fingertuppene over charmsene på halskjedet. Hun pleier ikke å bruke smykket lenger, men når noe skjer og hun vet at hun må flytte igjen, tar hun det på seg. Hun har kjøpt kjedet i en billigbutikk, Marden’s i Ellsworth, og hengt tre charms på det – en blå og grønn, liten fisk i emalje, en ravn av tinn og en bitte liten, brun bjørn – som faren forærte henne til åtteårsdagen. Han mistet livet i en bilulykke noen uker senere, da han en sen kveld kjørte langs I-95 i stor fart, på glatt, iset føre, og etter ulykken gikk det rake veien nedover med moren, som på det tidspunktet var bare tjuetre år gammel. Da Molly fylte ni, var hun allerede plassert hos en ny familie, og moren satt i fengsel. De tre charmsene er alt hun hadde igjen fra det tidligere livet sitt.

Jack er en veldig ok gutt. Men hun har ventet på dette, at han skal gå lei av oppførselen hennes, akkurat som alle andre gjør – sosialarbeidere, lærere, fosterforeldre – at han skal føle seg sveket av henne og innse at hun bare lager bråk og problemer. Hun har egentlig veldig lyst til å være glad i ham og er veldig flink til å late som om hun er det også, men i virkeligheten har hun aldri tillatt seg selv å være det. Det er ikke det at hun faker følelsene sine, egentlig ikke, men en del av henne holder hele tiden igjen. Hun har lært at hun kan kontrollere alt som heter følelser ved å tenke på brystkassen som en diger boks med hengelås på. Hun åpner boksen, putter inn alle følelser som hun ikke klarer å håndtere, egensindige, uregjerlige følelser som tristhet og anger, og lukker og låser den igjen.

Ralph har også prøvd å finne noe godt i henne. Han er i utgangspunktet innstilt på å gjøre det, så han ser godhet hos henne selv når den ikke er der. Molly er på en måte takknemlig for at han har tillit til henne, men hun stoler ikke helt på tilliten hans. Da er det nesten lettere å forholde seg til Dina, som ikke prøver å skjule noe som helst, verken mistanke eller mistro. Det er enklere å ta for gitt at folk er mistroiske til en enn å tro at de ikke er det og så bli skuffet over å oppdage at de er det likevel.

«Jane Eyre?» sier Jack.

«Ja. Hva så?»

«Jeg kunne kjøpt den til deg.»

«Ja, vel.» Til og med nå, etter alle problemene hun har fått for umaken, selv nå når hun vet at hun antagelig blir sendt vekk, vet hun med seg selv at hun uansett aldri ville bedt Jack om å kjøpe boken til henne. Det hun mest av alt hater ved fostersystemet, er det å måtte være avhengig av mennesker hun knapt kjenner, det å måtte være sårbar overfor innfallene og påfunnene deres. Hun har lært seg til aldri å vente noe fra noen. Bursdagene hennes blir som oftest glemt. Hun må nøye seg med det hun får, og hun får sjelden det hun har bedt om.

«Du er så forbannet sta!» sier Jack, som om han har gjettet seg til hva hun tenker. «Se på alt rotet du har stelt i stand for deg selv.»

Det banker hardt på Mollys dør. Hun presser mobilen inn mot brystet og ser på dørklinken, som akkurat da blir trykket ned. Det er en annen ting hun hater – ikke å ha lås på døren, ikke å ha noe privatliv.

Dina stikker hodet inn. Munnen med den rosa leppestiften er presset sammen til en smal strek. «Vi må snakke sammen.»

«Ok. Jeg skal bare bli ferdig i telefonen først.»

«Hvem snakker du med?»

Molly nøler. Må hun svare? Å, ok, til helsike med det. «Jack.»

Dina ser på henne med mørkt, skulende blikk. «Skynd deg å bli ferdig. Vi har ikke hele kvelden.»

«Jeg kommer om et øyeblikk.» Molly venter og stirrer på Dina, til hun trekker hodet ut bak døren igjen, og så legger hun mobilen til øret på nytt. «Jeg må gå. Jeg skal skytes.»

«Vent, vent,» sier Jack fort. «Jeg har en idé. Den er kanskje litt … vill.»

«Hva er det?» sier hun grettent. «Jeg må legge på nå.»

«Jeg har snakket med moren min …»

«Jack? Mener du dette? Har du fortalt henne det? Hun hater meg jo allerede.»

«Nei, hør på meg. For det første hater hun deg ikke. For det andre har hun snakket med kvinnen hun jobber for, og kanskje du kan få sone samfunnsstraffen din hos henne.»

«Hva?»

«Ja.»

«Men – hvordan?»

«Vel, du vet jo at min mor er verdens mest elendige hushjelp, ikke sant?»

Molly elsker måten han sier dette på – nøkternt, uten antydning til fordømmelse eller kritikk. Som om han ganske enkelt meddeler henne at moren hans er keivhendt eller noe sånt.

«Denne kvinnen vil ha ryddet opp på loftet sitt – bli kvitt gamle papirer og esker og kartonger og sånt dritt, og den typen arbeid er det verste min mor vet. Jeg foreslo at du kunne gjøre det. Du kan uten problemer bruke alle de femti timene dine der.»

«Hei, vent nå litt – mener du at jeg skal rydde på loftet til denne gamle damen?»

«Ja. Det må jo være den perfekte jobb for deg, ikke sant? Kom igjen, da, jeg vet hvor manisk ryddig du er av deg. Ikke prøv å benekte det. Du har alle tingene dine pent oppstilt i hyllene. Alle papirene i ryddige, ordnete mapper. Og står ikke bøkene dine alfabetisk oppstilt også?»

«Har du lagt merke til det?»

«Jeg kjenner deg bedre enn du tror.»

Molly må innrømme at hun liker å ha orden på tingene. Hun er egentlig litt av en ordensfrik, når hun tenker etter. Hun har måttet flytte rundt så å si hele livet sitt, så hun har lært å ta vare på de få eiendelene hun har. Men hun er ikke sikker på at Jacks idé er spesielt god. Å sitte alene på et støvet gammelt loft dag etter dag og gå gjennom en gammel kvinnes rot?

Men – når hun tenker på alternativet …

«Hun har lyst til å treffe deg,» sier Jack.

«Hvem?»

«Vivian Daly. Den gamle damen. Hun vil at du skal komme til …»

«Til intervju. Jeg må til intervju hos henne, hva?»

«Det er bare en del av avtalen,» sier han. «Er du med på dette?»

«Har jeg noe valg?»

«Selvfølgelig har du det. Du kan gå i fengsel i stedet.»

«Molly!» Dina banker hardt på døren hennes igjen. «Kom ut, med en gang!»

«Ok!» ropte hun tilbake. «Greit,» sier hun inn i telefonen.

«Greit hva, da?»

«Jeg skal gjøre det. Gå og snakke med henne. Bli intervjuet av henne.»

«Supert,» sier han. «Å, en ting til – kanskje det er best at du stiller i skjørt eller noe sånt, bare så … du skjønner. Og kanskje du bør ta ut noen av øreringene.»

«Hva med neseringen, da?»

«Jeg elsker neseringen din,» sier han. «Men …»

«Jeg skjønner.»

«Bare den første gangen du møter henne.»

«Greit. Og – takk, Jack.»

«Du trenger ikke å takke meg for å være egoistisk,» sier han. «Jeg vil bare ha deg her litt lenger.»

Molly åpner døren sin, ser på Dina og Ralphs anspente ansikter og smiler. «Dere kan slappe helt av. Jeg har funnet en måte å sone samfunnsstraffen min på.» Dina ser på Ralph med et uttrykk Molly straks kjenner igjen, etter år med tyding av fosterforeldres ansiktsuttrykk. «Men jeg forstår det godt hvis dere vil at jeg skal flytte. Jeg kan finne meg et annet sted å bo.»

«Vi vil ikke at du skal flytte,» sier Ralph. «Vi må snakke om dette,» sier Dina samtidig. De ser på hverandre.

«Greit, som dere vil,» sier Molly. «Og det er helt ok om det ikke funker.»

Og akkurat da er det virkelig ok også, for hun er full av selvsikkerhet hun har lånt av Jack. Funker det ikke, så funker det ikke. Molly har for lengst oppdaget at skuffelsene og sviket andre mennesker går rundt og frykter hele livet, har hun allerede opplevd. I fleng. Pappa er død. Mamma har det rablet for. Hun selv er blitt flyttet rundt som en pakke og avvist gang på gang. Og fremdeles puster hun, fremdeles sover hun og fremdeles vokser hun og blir høyere. Hun våkner opp hver eneste morgen og står opp og kler på seg. Så når hun sier at det er ok, mener hun egentlig at hun vet at hun kan overleve omtrent hva som helst. Og nå har hun også, for første gang på så langt tilbake som hun kan huske, en som viser omsorg for henne og bryr seg om henne. (Hva er hans problem, forresten?)

Spruce Harbor, Maine, 2011

Molly trekker pusten dypt. Huset er større enn hun trodde – en hvitmalt monolitt i viktoriansk stil, med snirkler og kruseduller og svartmalte vindusskodder. Hun myser ut gjennom frontvinduet og ser at det er ytterst velholdt og velstelt – her er ikke tegn til verken avskallet maling eller råttent treverk, og det betyr antagelig at det er nymalt. Den gamle damen har sannsynligvis en masse ansatte som jobber mer eller minste konstant med å vedlikeholde det, en hel hær med arbeidsbier, mens hun selv er bidronningen.

Det er en varm aprilmorgen. Bakken er gjennombløtt av smeltet snø og regn, men dette er en av disse sjeldne, fine dagene som bringer bud om en deilig varm sommer. Himmelen er intenst blå, med store, hvite bomullsskyer. Klynger av krokus har sprunget ut overalt.

«Ok,» sier Jack, «her er det. Hun er en hyggelig dame, men litt snerpet. Ikke typen som ler for mye, om du skjønner hva jeg mener.» Han setter bilen i park og klemmer Mollys skulder. «Bare smil, og alt vil gå greit.»

«Hvor gammel sa du at hun var?» mumler Molly. Hun er nervøs, og det irriterer henne. Hvorfor bry seg i det hele tatt? Hun skal da bare inn til en urgammel dame som har samlet seg en masse skrot hun trenger hjelp til å bli kvitt. Hun håper bare at loftet hennes ikke er ekkelt og stinker, sånn som loftene til disse samlerne hun har sett på tv.

«Jeg vet ikke – ganske gammel. Men du ser veldig bra ut,» tilføyer Jack.

Molly skuler. Hun har på seg en rosa Land’s End-bluse som Dina har lånt henne for anledningen. «Jeg kjenner deg nesten ikke igjen,» hadde Dina sagt da Molly kom ut fra rommet sitt i den. «Du ser så … feminin ut.»

På oppfordring fra Jack har Molly tatt ut neseringen og alle øredobbene unntatt to små nagleformete, en i hvert øre. Hun har brukt mer tid enn vanlig på å sminke seg også – hun har lagt en foundation som fremdeles er nokså blek på farge, men ikke den altfor lyse, nesten spøkelsesaktige hun pleier å bruke, og hun har vært mer forsiktig enn vanlig med øyensminken. Hun har til og med kjøpt en rosa leppestift i drugstoren – Maybelline Wet Shine Lip Color av merket «Mauvelous,» et navn som får henne til å smile. Hun har tatt av seg alle ringene hun pleier å gå med, ringer kjøpt i billigbutikker, og det sedvanlige utvalget av smykker med krusifikser og hodeskaller har hun byttet ut med charmssmykket hun fikk av faren til åtteårsdagen. Håret er fremdeles helt svart, med en hvit stripe på hver side av ansiktet, men det er helt tydelig at hun har bestrebet seg på å se «litt mer ut som et normalt menneske,» slik Dina uttrykte det.

Etter Jacks uventede stunt for å hjelpe henne, har Dina motvillig gått med på å gi henne en ny sjanse. «Rydde loftet for en gammel dame?» fnyste hun. «Ja, ok. Jeg tipper at du holder ut toppen en uke.»

Molly ventet seg ikke akkurat noe tillitsvotum fra Dina, men sant å si har hun visse betenkeligheter selv også. Skal hun virkelig bruke femti timer av livet sitt på å sitte på det trekkfulle loftet til en sær, gammel enkefrue og gå gjennom kartonger og esker fulle av møll og støv og gudene må vite hva annet? I ungdomsfengselet ville hun måttet tilbringe det samme antallet timer i gruppeterapi (som alltid er interessant) og se på The View (interessant nok). Hun ville fått andre unge jenter å være sammen med. Nå vil hun bli overvåket av Dina hjemme og av den gamle damen her.

Hun kaster et blikk på klokken. De er fem minutter for tidlig ute, takket være Jack, som fikk henne ut døren hjemme i en fart.

«Husk, hold øyekontakt med henne når du snakker med henne,» sier han. «Og smil.»

«For en mamma du er.»

«Vet du hva problemet ditt er?»

«At kjæresten min oppfører seg som en mamma?»

«Nei. Problemet ditt er at du ikke skjønner hvor mye som står på spill for deg her.»

«På spill? Hvilket spill? Hvor?» Hun ser seg rundt, som om hun leter med blikket.

«Hør her.» Han stryker seg over haken. «Mamma har ikke fortalt Vivian om ungdomsfengselet og alt det der. Hun tror du holder på med et prosjekt for kommunen, i regi av skolen.»

«Så hun vet ingenting om min kriminelle fortid, altså? Fanken.»

«Ay diablo,» sier han og åpner døren og går ut av bilen.

«Skal du være med meg inn?»

Han lukker døren igjen og går rundt bilen og åpner for henne. «Nei, jeg skal bare følge deg bort til trappen.»

«Jøss, for en gentleman du er.» Hun går ut av bilen. «Eller er du redd jeg skal prøve å stikke av?»

«Begge deler,» svarer han.

* * *

Molly står utenfor den store døren i valnøttre, med en overdimensjonert dørhammer. Hun nøler og snur seg mot Jack, som allerede er gått tilbake til bilen, har puttet øreproppene i ørene og antagelig holder på å lete gjennom de velbrukte Junot Díaz-romanene han har liggende i hanskerommet. Hun retter ryggen, skyver skuldrene litt tilbake, dytter håret bak ørene og fikler litt med blusekragen (Når brukte hun noe med krage sist? Et hundehalsbånd, kanskje), og så banker hun på. Ingen kommer ut. Hun banker på nytt, hardere denne gangen. Og så får hun plutselig øye på en dørklokke til venstre for døren og presser inn knappen. Gong-gong-lyder høres tydelig innenfor, og noen sekunder etter kommer Jacks mor, Terry, farende gjennom gangen med et bekymret uttrykk i ansiktet. Det er alltid like overraskende å se Jacks store, brune øyne i morens brede, myke ansikt.

Jack har forsikret Molly om at moren er med på planen. «Denne helsikes loftsryddingen har hengt over henne som et mareritt i lang tid,» har han sagt. Men Molly vet at det er mer komplisert enn som så. Terry forguder sin eneste sønn og er villig til omtrent hva som helst for å glede ham. Jack prøver kanskje å overbevise seg selv om at Terry liker planen hans, men Molly vet at han mer eller mindre har tvunget henne til å gå med på den.

Terry åpner døren og måler Molly med blikket. «Du har pyntet deg, ser jeg. Du ser bra ut i dag.»

«Takk. Tror jeg,» mumler Molly. Det Terry selv går kledd i, ser nærmest ut som en arbeidsuniform: svarte bukser, velbrukte svarte sko med gummisåler og en stor, ferskenfarget t-skjorte.

Molly følger henne inn gjennom en lang gang, der det henger en rekke oljemalerier og gullinnrammete raderinger på veggene. På gulvet ligger et orientalsk teppe som demper lyden av skrittene deres. I enden av gangen er det en dør. Den er lukket.

Terry stopper foran den og legger øret inntil den et øyeblikk, og så banker hun forsiktig på. «Vivian?» Hun åpner døren på gløtt. «Piken er kommet. Molly Ayer. Ja, ok.»

Hun åpner døren helt, og Molly ser inn i en stor, solfylt stue med utsikt ut mot vannet. Den er møblert med antikke møbler og bokhyller som når helt i taket. En gammel kvinne iført en svart kasjmirgenser med rund hals sitter i en falmet rød ørelappstol ved siden av karnappet, med et skotskrutet ullteppe over knærne. De tynne, årete hendene ligger foldet i fanget.

De går bort og stiller seg foran henne. «Molly,» sier Terry, «dette er Mrs. Daly.»

«Hallo,» sier Molly og rekker frem hånden, slik faren i sin tid lærte henne å gjøre.

«Hallo.» Den gamle kvinnen rekker frem sin hånd også, og Molly tar den og kjenner at den er tørr og kjølig. Hun er en livlig, vever kvinne med smal nese og gjennomtrengende, brune øyne, skarpe og klare som fugleøyne. Huden virker tynn, nesten gjennomsiktig, og det bølgete, sølvgrå håret er festet i en knute i nakken. Ansiktet har et dryss av lyse fregner – eller er det pigmentflekker? Oversiden av hendene og håndleddene hennes ligner et topografisk kart av årer, og i øyekrokene har hun en masse små rynker. Hun minner Molly om nonnene på den katolske skolen hun gikk på en kort tid i Augusta (under et kortvarig opphold hos en fosterfamilie der hun ikke passet inn). De virket på en måte veldig gamle, men på en annen måte nesten unaturlig unge. Denne kvinnen minner om nonnene fordi hun har den samme myndige holdningen, som om hun er vant til alltid å få det som hun vil. Og hvorfor ikke? tenker Molly. Hun er helt sikkert vant til å få det som hun vil.

«Ok, jeg er på kjøkkenet, hvis dere trenger meg,» sier Terry og forsvinner ut en annen dør enn den de nettopp kom inn.

Den gamle kvinnen bøyer seg frem mot Molly og ser spørrende på henne. «Hvordan i alle dager klarer du å få til den effekten der? Skunkestripen,» tilføyer hun forklarende, mens hun løfter hånden og stryker en finger lett over tinningen sin.

«Eh …» Molly er overrumplet. Ingen har spurt henne om dette før. «Det er en kombinasjon av blekemiddel og hårfarge.»

«Hvordan har du lært å gjøre det?»

«Jeg så det på en video på YouTube.»

«YouTube?»

«På internett.»

«Å.» Mrs. Daly løfter haken et lite hakk. «Datamaskinen. Jeg er for gammel til å la meg rive med av sånne griller.»

«Jeg tror ikke det går an å kalle det en grille. Datamaskinen har tross alt forandret måten vi lever på,» sier Molly, og i neste øyeblikk smiler hun angrende. Hun har allerede sagt seg uenig med sin potensielle sjef.

«Ikke slik jeg lever, nei,» sier den gamle. «Det må være ganske tidkrevende.»

«Hva?»

«Å gjøre det der med håret ditt.»

«Å. Det tar egentlig ikke så lang tid. Jeg har holdt på med det ganske lenge.»

«Hvilken farge er din naturlige, om jeg kan tillate meg å spørre?»

«Ja da, det kan du,» sier Molly. «Den er mørk brun.»

«Min naturlige farge er rødt.» Det tar Molly noen sekunder å skjønne at Mrs. Daly har avlevert en liten spøk om det å være gråhåret.

«Jeg liker det du har gjort med det,» parerer hun. «Det kler deg.»

Den gamle nikker og lener seg tilbake i stolen igjen. Hun virker som om hun aksepterer Molly helt og holdent. Molly kjenner litt av nervøsiteten sive ut av de stive skuldrene. «Beklager at jeg går rett på sak, men i min alder har det ingen hensikt å gå som katten rundt grøten. Er du en av disse – hva er det nå de kaller dem – gotherne?»

Molly må smile. «På en måte.»

«Så du har lånt den blusen der, da, antar jeg?»

«Eh …»

«Du kunne spart deg bryet. Den kler deg ikke.» Mrs. Daly nikker mot stolen som står foran hennes egen, til tegn på at Molly skal sette seg. «Du kan kalle meg Vivian,» sier hun. «Jeg har aldri likt å bli kalt Mrs. Daly. Mannen min lever ikke lenger, vet du.»

«Trist å høre.»

«Det er ingen grunn til at du skal være trist for det. Han døde for åtte år siden. Og jeg er nittien år gammel. Det er ikke mange av dem jeg har kjent i mitt liv som lever fremdeles.»

Molly vet ikke helt hvordan hun skal svare på dette – er det ikke høflig å si til folk at de ser yngre ut enn de er? Hun ville aldri gjettet på at Vivian er nittien år gammel, men når det gjelder alder, har hun ikke så mye å sammenligne med. Farens foreldre døde da hun var ganske liten, og morens foreldre har aldri vært gift, så hun har aldri truffet morfaren. Den eneste besteforelderen hun husker, morens mor, døde av kreft da Molly var bare tre.

«Terry sier at du bor i fosterhjem,» sier Vivian. «Har du mistet foreldrene dine?»

«Min mor lever, men – ja, jeg betrakter meg som foreldreløs.»

«Men det er du jo ikke da, teknisk sett.»

«Jeg mener at hvis du ikke har foreldre som tar ansvar for deg, da kan du kalle deg selv det du vil.»

Vivian ser på henne et langt øyeblikk, som om hun tenker gjennom dette. «Ja, du kan vel kanskje det,» sier hun til slutt. «Fortell meg litt om deg selv.»

Molly har bodd i Maine hele sitt liv. Hun har aldri vært utenfor delstaten engang. Hun husker biter og bruddstykker fra sin tidligste barndom, på Indian Island, før hun havnet i fostersystemet. Hun husker den grå husvognen hun bodde i sammen med foreldrene, samfunnshuset med en masse pickuper parkert utenfor, Sockalexis Bingo Palace og St Anne’s Church. Hun husker en indiansk halmdukke med svart hår og tradisjonelt indianerkostyme som hun hadde stående på en hylle på rommet sitt. Men hun foretrakk Barbiedukkene som ble gitt av forskjellige veldedighetsorganisasjoner og delt ut på samfunnshuset før jul. Det var selvfølgelig aldri de mest populære – aldri Cinderella eller Beauty Queen Barbie, men rare, kuriøse modeller som aldri hadde solgt noe særlig i butikkene og som samlere kunne få for en slikk og ingenting under opphørssalg: Hot Rod Barbie, Jungle Barbie. Det spilte for øvrig ingen rolle hva slags antrekk dukken hadde, ansiktstrekkene var uansett alltid de samme, og det samme var de sinnssvakt høye stiletthælene, de overdimensjonerte brystene og den usannsynlig smale midjen, oppstoppernesen og det skinnende plasthåret …

Men det er ikke dette Vivian er interessert i å høre om. Hvor skal Molly starte? Hva skal hun avsløre? Det er det som er problemet. Historien hennes er ingen lykkelig historie, og hun har erfart at folk enten grøsser eller nekter å tro henne, eller, det aller verste: at de synes synd på henne. Så hun har lært seg til å fortelle en forkortet versjon. «Vel,» sier hun, «jeg er Penobscot-indianer på farssiden. Da jeg var liten, bodde vi i et reservat i nærheten av Old Town.»

«Å. Nå forstår jeg litt mer av det svarte håret og stammesminken.»

Molly ser forskrekket på henne. Selv har hun aldri sett noen sammenheng mellom de to tingene – er det virkelig sant at det er det?

På et eller annet tidspunkt i åttende klasse, et særdeles tøft år for Molly – med sinte, skrikende fosterforeldre, sjalu fostersøsken og en flokk ondskapsfulle jenter på skolen – kjøpte hun seg en eske med L’Oreal hårfarge og en knallsvart eyeliner av merket Cover Girl, stengte seg inne på badet og forvandlet seg selv. En venninne som jobbet i Claire’s-butikken på kjøpesenteret fikset piercingene hennes helgen etterpå – en rekke med hull i hvert øre, opp gjennom brusken, en nagle i nesen og en ring i det ene øyenbrynet (men den måtte hun kvitte seg med ganske raskt fordi det gikk infeksjon i hullet, og nå hadde hun bare et lite, smalt, spindelvevaktig arr der). Piercingene var dråpen som fikk begeret til å renne over for fosterforeldrene og grunnen til at hun ble sparket ut av familien deres. Oppdrag fullført.

Molly fortsetter å fortelle historien sin – hvordan faren døde, at moren ikke klarte å ta seg av henne og at hun til slutt, etter å ha vært innom en rekke fosterfamilier, endte opp hos Ralph og Dina.

«Terry forteller at du har fått i oppdrag å gjennomføre et slags prosjekt for kommunen, og at hun fikk den strålende ideen å la deg rydde på loftet mitt,» sier Vivian. «Det er kanskje ikke verdens beste avtale for deg, men hva vet jeg?»

«Jeg er litt av en frik når det gjelder orden, tro det eller ei. Jeg liker å rydde og organisere ting.»

«Da er du enda merkeligere enn du virker.» Vivian lener seg tilbake i stolen sin igjen og folder hendene. «Jeg skal fortelle deg en ting. Hvis jeg bruker din definisjon, var jeg foreldreløs, jeg også, da jeg var omtrent like gammel som du er nå. Så det har vi felles.»

Molly vet ikke hva hun skal svare på dette. Vil Vivian at hun skal spørre henne nærmere ut om saken, eller har hun bare nevnt det, sånn i forbifarten? Det er vanskelig å si. «Foreldrene dine …,» sier hun prøvende, «klarte de ikke å ta seg av deg?»

«De prøvde. Det var en brann …» Vivian trekker på skuldrene. «Det er så lenge siden at jeg knapt husker det lenger. Nå vel – når har du lyst til å begynne?»