Saskia Sarginson

Tvillinghjerter

Saskia Sarginson

Tvillinghjerter

Til minne om min mor,

Jill Sarginson

1

Vi har ikke alltid vært tvillinger. Før var vi bare ett menneske.

Historien om vår unnfangelse var av den vanlige typen som de forteller deg om i biologitimen. Du kjenner den: en atletisk sædcelle når egget som er målet, og et nytt liv dannes.

Så der var vi, en enkelt kjedelig baby som holder på å ta form. Så kommer den uvanlige biten, fordi det ene egget deler seg, splittes i to, og vi blir til to babyer. To halvparter av et hele. Det er derfor det er underlig, men sant – vi var bare ett menneske først, om enn bare i et millisekund.

Mamma sa alltid at det å få tvillinger var det siste hun hadde ventet seg, bortsett fra at hun skjønte at det måtte være en god grunn til at hun ikke kom seg gjennom dører i de siste fire månedene, og langt mindre fikk igjen glidelåsen på jeansen. Mamma var vakker. Alle sa det. Hun så ut som en isdronning fra en eventyrbok. En dronning som gikk med strandsko og indiske skjørt med dusker, og med fingre som var farget gule av nikotin. Hun ville ikke fortelle oss hvem faren vår var. Ikke at det egentlig betydde noe. Vi bare lot som om det gjorde det, fordi det føltes spennende å prøve å gjette hvem han kunne være, som om vi kunne finne opp historien om vår egen fødsel.

En gresk myte forteller at hvis en kvinne har sex med en gud og en dødelig samme dag, kommer hun til å få to barn: ett barn fra hver far. Selv moren vår ville ikke ha gjort noe så ludderaktig som det. Men når vi klatret i syrintreet for å sette oss på taket av uthuset, var tanken på å ha en gud som opphav tilfredsstillende.

Det åpenbare valget var en rockegud. Moren vår spilte The Doors hele tiden. Hun så på bildet av Jim Morrison på plateomslaget og sukket. Det eneste vi visste om faren vår, var at moren vår traff ham på en festival i California. Bingo. Det måtte være Morrison. Vi ville ikke at faren vår skulle være en av eklingene og raringene vi bodde sammen med i kollektivet i Wales. Skranglete Luke eller stinkende Eric. Mamma var ikke glad i noen av dem. Vi skrev et brev til Mr. Morrison en gang, i hemmelighet, og undertegnet det med Viola og Isolte Love. Vi fikk aldri noe svar.

3. juli 1971 ble Jim Morrison funnet død i badekaret sitt i Paris. Dødsårsak: hjerteinfarkt forårsaket av høyt alkoholforbruk. Han hadde planlagt å slutte å være rockegud og i stedet bli dikter. Han hadde ventet på at kontrakten hans skulle gå ut. Dagen da det ble kjent, kom vi hjem fra skolen til moren vår som spilte «Hello, I love you» om og om igjen og gråt ned i rødvinsglasset sitt. Vi gråt også, oppe på rommet vårt, hylte ned i putene. Først var det en slags oppvisning, men så ble bløffen virkelig. Du vet hvordan du av og til ler så kraftig at du skrur på en følelsesbryter og begynner å gråte i stedet? Dette var litt sånn. Bortsett fra at det å late som om vi gråt, utløste det virkelige, og plutselig druknet vi i tårer, vi trakk skjelvende gisp, og snørr ble smurt utover kinnene våre. Vi hadde ingen anelse om hvorfor vi gråt. Senere, da mamma var edru og vi alle hikket og myste gjennom opphovnede øyne, fortalte hun oss at Jim Morrison definitivt ikke var pappaen vår. «Dere er noen små fjols,» sa hun vemodig, «hvor i all verden fikk dere den ideen fra?»

Vi prøvde noen flere ganger å finne ut hvem faren vår var. Men mamma ble irritert. Hun trakk på skuldrene og rullet sigaretten sakte, blåste røykringer og så skuffet ut over våre kjedelige spørsmål. «Jeg har begynt et nytt dynasti,» forklarte hun. «Jeg vil at dere skal danne dere deres egen fremtid. Dere trenger ingen fortid.» Vi skjønte at hun mente at vår lengsel etter en far var smålig og småborgerlig. Alt som var ille i verden, var smålig og småborgerlig.

Det var våren 1972, og mamma sa at landet gikk til helvete med gruvearbeiderstreiken og tredagersukene. Ted Heath var en tory-dust. Vi måtte forberede oss på det verste. Vi måtte være selvforsynte. Hun gravde opp blomstene som var overgrodd med ugress, og plantet grønnsaker og kjøpte to geiter: Tess og Batseba. Den ene brun og den andre svart; begge hadde buskete halespisser og klover som djevelen. Vi ville så gjerne elske dem, men de bare tygget hele dagen, malte med de lange tennene sine. Selv når vi satte oss på huk for å klø dem bak ørene, fortsatte de å tygge og så gjennom oss med klinkekuleøyne. Geitene brøt seg løs fra tjoret sitt og trampet ned grønnsaksbedet og trakk opp planter etter røttene. Hver morgen tilbrakte mamma flere timer med å omplante slapp brokkoli og gulrøtter før hun satte seg med hodet inntil flanken på en geit med arbeidende fingre mens hun bannet over at den sto så urolig, for å dukke frem med tynn melk som stinket som gammel ost eller kokte sokker.

Hun hadde en bok som viste hvilken viltvoksende mat som var trygg å spise, og hvor og hvordan den kunne høstes og tilberedes. Den boka ble konsultert stadig vekk, grublet over, ble slitt og flekkete av å bli tatt med på turer og sprutet på av å bli lagt ved siden av komfyren. Å lete etter mat ble en ny religion. Å plukke bær og sopp og villepler – det var ukonvensjonelt og gratis. To ting hun satte pris på.

Vi ble oppskrapet av å presse oss gjennom tornebusker for å få tak i villepler, med moren vår barbent ved siden av oss. «Høyere, Viola. Slik, ja.» Hun kastet utålmodig på håret. «Få tak i dem på den neste grenen, Issy.» Hun lagde gelé og vin av dem: med skarp smak og rosa som en tunge. En gang fikk vi forferdelig vondt i magen av noen flekkete sopper hun hadde i en gryterett. Men vi begynte å like bladgelésopp stekt i smør med salt og pepper og litt karripulver; en krøllete, gummiaktig, hjernelignende sopp som vokste ved foten av furutrær – vi rev opp håndfuller når vi kunne finne den. Og røyksopp, plukket når de var tykke og hvite, de lå i det duggvåte gresset på høstmorgener som feilplasserte snøballer. Vi spiste dem til frokost, i eggerøre med sprøstekt bacon til.

Har du noen gang følt virkelig stikkende smerte av sult? Ikke bare en brumming, den vanlige klagingen når magen har gått glipp av et måltid, den ubeleilige rumlingen når lunsjen blir sen. Jeg mener den dype fødselssmerten når det virkelig er tomt. Den hule smerten av ingenting. Fedme er en menneskelig lyte fordi det bare er mennesker som er tåpelige av grådighet. Fugler er lette som en håndfull blader. Jeg vil at vingers letthet skal komme inn i meg. Jeg har lært å spise som en fugl, ikke som et menneske. På dette stedet prøver de å lure meg til å spise, de manipulerer og stikker rør ned i halsen på meg.

Selvsagt gjør det vondt å sulte. Men du kan bruke de smertene som en kniv til å skjære ut de dårlige tingene i deg. Til slutt kommer du til å lengte etter den følelsen. For sult er en venn. Med den kan du komme inn til knoklene raskere enn du tror. Jeg føler dem under fingrene, der de ligger like under huden, nærmere for hver dag: glatte og feilfrie og harde. Det er det alle sier om knokler, ikke sant? At de er ekte. Rene. Jeg følger linjene til mine, og de utgjør en form: stillaset til meg selv.

Det er alt vi er når alt kommer til alt uansett. Av og til ikke engang det. Noen ganger er det ikke engang knokler å vise til for et liv – bare molekyler som beveger seg i luften – og noen få minner innelåst i hodet, gulnede som gamle fotografier.

Jeg er trett nå. Jeg vil gjerne sove igjen. Jeg prater i hytt og vær. Jeg vet at jeg gjør det. Issy ville ikke ha likt det. Hun ba meg holde kjeft da vi måtte sitte i det lille rommet med en mann og en kvinne som stilte oss de samme spørsmålene om og om igjen.

Hva gjorde vi? Hva så vi? Når og hvor?

De trodde vi var onde, skjønner du. De trodde vi hadde gjort noe utilgivelig. Jeg gråt og flyttet på meg på den harde stolen, følte en skammelig varme sive gjennom trusen. Det dryppet over plasten til det var en dam på gulvet, og en politimann kom med bøtte og klut. Jeg lukket øynene og prøvde å ikke inhalere den skarpe lukten av urin. De bare bena mine brant.

De dagene var fylt av apatisk venting, folk som hvisket om oss bak hendene sine. Vi var fanget i det utrivelige rommet, mens de stirret på oss og dunket blyantene og tok notater. Jeg la merke til at de betraktet arret i ansiktet mitt, og jeg trakk håret over det, prøvde å skjule det, redd for at de skulle kjenne igjen Satans merke.

Men jeg var ikke alene – søsteren min var ved siden av meg, slik hun alltid var, sterkere, modigere. Øynene hennes var tørre, og det var ingen våt dam under hennes stol.

«Ikke si noe, Viola,» sa Issy. «Du trenger ikke å si noe. De kan ikke tvinge deg.»

Og hun holder hånden min fast, fingrene hennes presser hardt, stålhardt som en snare.

2

1987. Bill Withers blir spilt høyt på stereoen, og rullende lyd fyller dypene i fotostudioet med atmosfære, skaper en stemning å arbeide i. Bortsett fra at det er en pause i arbeidet fordi Ben gjør et stort vesen av lysene og gir assistenten ordre om å flytte på rullen med papir som fungerer som bakgrunn. Utenfor det skarpe lyset og det bleke området med papir er det enorme rommet, som en gang var lager, en tom grotte.

Gjennom en sidedør er det en trang passasje som brukes til frisør- og makeup-rom – det er nesten ikke plass til at tre mennesker kan bevege seg rundt, men luften er tykk av gammel sigarettrøyk. Bordet under speilet er dekket av et kaos av øyeskyggepaletter, sammenkrøllede papirlommetørklær, tomme hentemat-kartonger, overfylte askebegre, kaffekopper, leppepensler og vippetenger.

Isolte står og betrakter Julio, sminkøren, der han bøyer seg over en modell. Isolte rynker pannen inn i speilet og betrakter speilbildet av modellens ansikt. De tre, stuet sammen, er innrammet av en firkant av nakne lyspærer. Julio avslutter med å trekke en gullstrek med en feiende bevegelse og ser spørrende opp på Isolte med et hevet øyebryn.

«Nå?» sier han. «Vil du ha mer teatralsk effekt, kjære Isolte? Eller er dette nok?»

Isolte myser vurderende på jentas ansikt. Modellen, uttrykksløs, blunker med tunge, oransje vipper. Hun har et håndkle drapert rundt seg for å beskytte silkestoffet under. Isolte, som står over henne, legger merke til et fint dun, som babyhår, som vokser over hele ryggen hennes: en blek pels som skinner langs toppen av ryggsøylen. Var det ikke Marilyn Monroe som skulle ha vært dekket av hår? Det betydde mye for hennes strålende utseende på fotografier. Men denne jenta har det ekstra håret til en underernært person. Isolte kjenner det godt.

Hun trekker på skuldrene. «Det ser flott ut. Men la oss ta et bilde, så kan vi vurdere det.» På plass foran kameraet og lysene stiller modellen seg opp med bena fra hverandre og hoftene skjøvet frem. Hun stirrer inn i kamera med et spørrende, hånlig flir på leppene. Bens assistent har skrudd på vindmaskinen, og tynne bånd av farget silke blåser opp rundt henne som avrevne sommerfuglvinger.

Ben står allerede bøyd over stativet med den ene hånden på kameraet. Han er oppslukt, all hans energi er kanalisert inn i dette øyeblikket. Jeansen hans er skrukkete rundt hoftene, det mørke håret henger forover. Det er den siste tagningen for dagen. Alle er slitne.

«Det er nydelig.» Han klikker, og klikker igjen. «Lukk munnen. Se på meg, elskling. Der, ja. Praktfullt.»

Ben er en kameleon. Arbeidsspråket hans er flytende, det endrer seg fra jente til jente, tagning til tagning. Isolte har sett ham spille den bøllete mannen, men han kan også overspille eller blir snill og søt for å få det beste ut av en modell.

«Har du sett key-boardet til Stevie Wonder?» spør han, og modellen trekker på skuldrene.

«Ikke han heller.»

Jenta kaster hodet bakover og ler. Bill knipser. Isolte har hørt vitsen før. Hun står med armene i kors, forestiller seg bildet på siden, bildeteksten går allerede gjennom hodet hennes. Det er et godt bilde. Modellen er nesten gjennomskinnelig – vinklene i ansiktet hennes gir skygger, trekker lyset til de riktige overflatene slik at hun ser ut som et utsøkt romvesen. Kanskje det kan bli forsiden.

Det er vår utenfor. En regnfull London-dag. Men her er hun i et rom uten vinduer og skaper bilder som skal betraktes i juli. Isolte liker måten det å arbeide tre måneder foran trekker henne gjennom året som om klokketiden har skiftet til sjette gir. «Jeg tror vi har det.» Bill retter seg opp og klapper med hendene over hodet. «Bra jobba, folkens. Vi er ferdige.» Det er helt sprøtt å gjøre. Han kommer unna med det fordi han, fra det ustelte, mørke håret til de falmede, røde tennisskoene, har en slags likegyldig stil som utpeker ham som kul. Den typen som smyger seg over usynlige sosiale barrierer, som vet hvordan å te seg i verden. Det bidrar at han har et sanselig ansikt med skulpterte ben; øyebryn som går oppover i ytterkant og gir ham, avhengig av sinnsstemningen hans, utseendet til Groucho Marx eller Byron; lepper som ser naturlig surmulende ut. Isolte legger merke til at Ruby, frisøren, rødmer idet hun snur seg for å samle sammen sprayene og børstene sine.

Vindmaskinen og de brennende lysene er blitt slått av. Modellen gnir seg i øynene og strekker seg etter håndkleet. Studioet er nesten tomt, dunkelt og forlatt uten musikk. Julio har allerede gått, slepende på makeup-skrinet sitt, og Ruby pakker sammen på bakrommet. Modellen trekker knoklete skuldre inn i en gammel tweedkåpe og tenner en sigarett; hun sjekker Filofaxen sin idet hun vinker ha det. Ben roper bort til assistenten: «Kan du bære kameraene ned i bilen min? Og stå vakt til jeg kommer dit.»

«Lyst på en drink?» Han snur seg smilende mot Isolte. «Appelsinjuice, selvsagt.»

Hun rynker på nesen. «Kan ikke.»

«Synd.» Han er plutselig nær, og hun føler hendene hans på hoften sin, fingre som gnir over strømpebuksen. Munnen hans er ved siden av øret hennes, varm pust og dempede ord. Dypt inne i seg føler hun et stikk av begjær, pusten hennes blir raskere. Hun svelger, lener seg mot ham et øyeblikk, og så: «Ha’kke kjangs, pervo,» hvisker hun og trekker seg ut av grepet hans.

«Du kan ikke beskylde meg for ikke å prøve.» Han flirer mot henne. «Jeg har prøvd å få hendene på deg i hele dag.»

«Jeg ville aldri ha gjettet det … Uansett, jeg må gå.» Isolte skyver ham bort, smiler mot sin vilje. «Jeg har jo sagt det. Jeg skal besøke Viola.»

Hun ombestemmer seg, går nærmere og kysser ham. Hun har også villet gjøre det hele dagen – selv om hun ikke vil at han skal vite det. Hun har alltid ment at det er tryggere å være den som holder tilbake i et forhold, den som ikke elsker så høyt. Leppene hans er myke, en anelse tørre – tennene klirrer inn i hverandre. Hun inhalerer dypt – puster inn dagens svette, antydningen av stål og plast på fingrene hans. Idet hun beveger seg gjennom rommet, retter hun på klærne, kikker inn i speilet som for å se etter bevis på kysset.

«Kvinner.» Ben rister på hodet og slikker seg tankefullt på leppene. «Er dere like gale, alle sammen?» Han trekker på seg skinnjakken.

«Vel, du er eksperten,» sier Isolte, «så det må nesten du fortelle meg.»

Han griper henne rundt livet og trekker henne inntil seg. «Du tror det verste om meg, gjør du ikke, min tvilende Thomasina?»

Hun kjemper, bryter seg ut med en åndeløs latter. «Ikke kall meg det.» Hun rister på hodet. «Nå må du la meg komme meg videre.» Hun kaster veska over skulderen. «Jeg har steder jeg må gå. Folk jeg må treffe.»

Drosjen hennes venter nedenunder.

«Betyr det at du kommer bort i kveld?» roper han etter henne.

Isolte mykner. «Ja. Ser deg senere.» Hun overser heisen, tar trappen, skoene hennes klaprer på betongen.

«Hils Viola fra meg.» Stemmen hans når henne som et skjelvende ekko inne i den hule akustikken i trappen.

Drosjer er Isoltes luksus. Vanligvis kan hun skrive dem av på jobben. Men hvis hun må, betaler hun blodpris for svarte drosjer for å unngå den snuskete undergrunnen eller dyttingen og skumpingen for å komme seg på en buss i rushtiden.

Isolte lener seg tilbake og ser på de mørknende gatene. Trafikken sleper seg utålmodig frem. London er tykk av mennesker på vei hjem fra jobb eller ut for kvelden. Travle pendlere tyter ut på gaten og presser seg forbi turister som samler seg med oppvendte ansikter og kameraer på hjørnene. Det har sluttet å regne, men tyktflytende dammer er glatte av olje, alle fortau opplyst av våte refleksjoner.

Sjåføren hennes kryper sammen over rattet. Det henger gjenstander fra bakspeilet: et enkelt kors, et foto av et mørkøyd barn, en plast-Mikke Mus. Noen ganger glir blikket hans over speilet, betrakter henne. Hun pakker kåpen bedre rundt seg, ser ut av vinduet. Radioen freser og spraker.

Det uler i bilhorn, og noen roper sint. Det er en full person som kaster og vever seg mellom bilene, med hendene utstrakt som om han er blind. En syklist må hive seg til siden for å unngå ham, og mannen på sykkelen snur seg – munnen hans er en sirkel av raseri. Isolte synker ned i setet da fylliken sjangler forbi drosjen. Men hun kan ikke la være å kikke inn i ansiktet hans, se det tomme blikket hans svømme mot henne og bort. Han har de avstumpede trekkene til de hjemløse. Ut av øyekroken fanger hun en plutselig bevegelse, hører dunket av knoklete fingre mot ruten. Knyttneven hans treffer vinduet hennes. Isolte skvetter og biter seg på innsiden av leppen. Sjåføren snur seg og banner, skifter gir, beveger seg unna.

Isolte løfter prøvende en finger. Hun kjenner smaken av blod. Fyllikens fortapte uttrykk har festet seg i henne, det stirrende ansiktet er en utydelig karikatur av henne selv. Hun drikker ikke. Hun har aldri hatt ønske om å drukne seg i den slags glemsel. Det er ingen hull i hukommelsen hennes. Hun liker den følelsen av kontroll som hun har når andre mennesker tines opp, lar ordene løpe friere. Hun har vært på fester hvor folk hun knapt kjenner har betrodd henne hemmeligheter, hvisket sine seksuelle preferanser, innrømmet utroskap. Den slags sårbarhet skremmer henne. Hvorfor vil noen gjøre det mot seg selv?

«Hun har sovet masse i dag,» advarer sykepleieren Isolte. Hun rister på hodet og gjør en bevegelse mot hjørnesengen hvor det er en liten haug. En sovende form. Fasongen er så smal at det er mer som en kant som er kastet opp av en plog.

Da Viola fikk plass på sykehuset første gang, trodde Isolte at hun ville bli frisk. Ni år senere har Viola truffet flere terapeuter og tilbrakt en måned på psykiatrisk avdeling – hun har blitt litt bedre og så verre igjen. Dette er tredje gang hun er innlagt. Violas forsvinningsnummer har pågått i lang tid.

Isolte går forsiktig frem. Den eldre pasienten i sengen tvers overfor Viola ligger oppå sengeklærne, lent opp mot putene og strikker anstrengt. Løkker av rød ull henger fra sengen. Hun kikker opp på Isolte og smiler. Isolte smiler tilbake, legger med et lite sjokk av forlegenhet merke til at kvinnen, som sitter med bøyde ben, ikke har på seg undertøy. Hvorfor har ikke noen av sykepleierne sagt det til henne? Hvorfor har de ikke ganske enkelt lagt teppet over henne? Isolte snur seg raskt bort og trekker en stol bort til søsterens seng.

Viola ligger på ryggen, nøyaktig og rett, med øynene lukket, lakenet over brystet. Hun gjør ikke tegn til at hun er klar over Isoltes nærvær.

«Viola, det er meg. Jeg sa jeg skulle komme etter jobben. Husker du det?» Det er ingen reaksjon. Isolte bøyer seg frem og betrakter søsterens ansikt. Viola har en tynn, gul slange stikkende ut av høyre nesebor, over kinnet og bak øret. Slangen er festet med flere remser av gjennomsiktig teip som rynker huden under. Flytende kalorier blir sendt krypende gjennom slangen og rett ned i Violas mage.

Viola rører plutselig på seg, beveger hodet til siden med en dukkende bevegelse som om hun kan føle at noe stryker over ansiktet hennes, slaget fra en gren, kanskje, eller et insekt som støter borti henne. Isolte lener seg nærmere og hvisker: «Viola, kan du høre meg?» Men Viola forblir låst i drømmene sine. Hendene hennes ligger på lakenet, knyttet. Håndleddene hennes, som stikker ut av de blå pyjamasermene, er smertelig knoklete. Isolte rekker ut hånden som for å berøre dem, fingrene nøler. I stedet folder hun hendene i fanget.

Det er en annen verden inne på sykehuset. En annen type tid eksisterer her, timene sleper seg sakte i en værløs sone. Violas rom er i femte etasje i den gamle, viktorianske delen. Det er høyt under taket, og vinduene er plassert så høyt at det er umulig å se ut uten å stå på en stol. Veggene er sykelig institusjonsgrønne – fargen minner Isolte om barneskolen hennes. Hun kan ikke tenke seg noe verre enn å være fanget her i ukevis. Ikke rart at Viola sover hele tiden.

Det kommer rastløse bevegelser og lyder fra sengene: det hostes og kremtes, og tepper flyttes på. En rengjøringshjelp mopper halvhjertet gulvet, skyver moppen i langsomme halvsirkler foran seg. Isolte kan se at skummende vann samler seg inne i edderkoppaktige tøystrimler. Hun avfinner seg med å ikke gjøre noen ting. I stedet lener hun seg tilbake i stolen og betrakter søsterens ansikt. Hun føler at hun gjør det merkelig stjålent. Å se på Viola pleide å være som å se inn i et speil hvor du kunne se alle vinkler. Å observere henne gjaldt ikke som spionering, fordi det var bare som om hun kritiserte eller beundret sine egne trekk. (Aha, kunne hun tenke, så det er slik nesen min ser ut fra siden når jeg ler.)

Viola fortsetter å se i taket med blinde øyne. Nesen og kinnbena hennes stikker ut i skarpe kanter, skygger mørkner hulrommene. Under de slappe leppene er omrisset av tennene hennes synlig. Isolte kan se et kranium gjennom søsterens ansikt; flatene og kurvene, de gapende øyehulene; fasongen glir inn i fokus som et fotografi som fremkalles. Isolte blunker og ser vekk. Hun blir ikke vant til å se søsteren slik som dette. Det har blitt en kamp å minnes Viola med sine barnslige, runde kinn og sitt brede smil, men Isolte vet nøyaktig når forandringen begynte: Den begynte da de bodde hos tante Hettie i London, etter at deres liv i skogen hadde tatt slutt.

Ytterdøren åpnes og slipper inn et plutselig brøl av trafikken på Fulham Road. Den går igjen med et brak. Lydene fra gaten blir dempet. En av hundene kommer med et velkomstbjeff – Hettie kikker på klokka med rynket panne. «Hvor i all verden har hun vært?»

Hettie og Isolte ser opp fra kveldsmaten da Viola smyger seg inn på kjøkkenet, med hendene i lommene og en billig veske hengende fra skulderen. Spanielene snuser allerede blidt på føttene hennes, peser av glede med logrende haler, og hun bøyer seg ned for å berøre de silkemyke ørene deres.

Isolte husker lukten av brent lammefett, kjøkkenet som var koselig og varmt, med gardinene trukket for mot augustkvelden. Og Viola: mager og defensiv, som ventet taus i døråpningen, som om hun ikke kunne få seg til å gå inn i rommet. Alarmklokkene burde ha ringt. Isolte burde ha skjønt da at hun måtte gjøre noe for å hjelpe søsteren sin.

Viola står foran tanten og søsteren med det lange håret barbert kort som en straffange. Korte, stive hårstrå avslører den bleke hodebunnen. Hun fører varsomt en hånd over hodet, som om hun er overrasket over å finne hårstubbene under fingertuppene.

Hettie kommer med en merkelig lyd i strupen, hoster fort for å kvele et gisp.

Viola glaner trassig på dem og trekker på skuldrene. «Det er mitt hår.» Neseringen hennes glimter. Den er ganske ny, og huden rundt sølvet gløder rød og sår.

«Ikke nå lenger,» kan ikke Isolte la være å påpeke.

Og under sin oppvisning av humor kjente Isolte et stikk av engstelse. Hun så hvordan søsterens krageben sto ut som et åk; hendene som stakk ut av de vide mansjettene, var tynne som fugleklør; neglene var bitt ned til negleroten. Det var fire år siden de forlot Suffolk, og det var tydelig at Viola ikke hadde tilpasset seg å bo i byen, hadde ikke engang fått venner på den nye skolen deres.

Men blandet med engstelsen var det irritasjon. Isolte kunne ikke hjelpe for det – noen ganger syntes hun at Viola var vanskelig med vilje. Hun drev omkring i huset som et spøkelse, taus og fjern. Hun lot gardinene være trukket for hele dagen, og sengen hennes forble uoppredd til tross for Hetties klager, røkelsespinner fylte rommet hennes med en sykelig lukt. Hun låste døren sin, ble der inne i timevis. Og hun satte seg nesten aldri ned for å spise sammen med tanten og søsteren lenger, hun fant på uendelig med unnskyldninger for å unngå det.

«Vil du ha litt kveldsmat, da?» Isolte reiser seg målbevisst for å gå bort til komfyren, som om energien i bevegelsene hennes kan tvinge Viola til å takke ja.

«Vi har spart potetmos og en kotelett til deg, kjære deg,» legger Hettie til. «Holdt den unna hundenes kjever.»

Spanielene flytter seg håpefullt i kurven sin ved radiatoren og ser på Hettie med tungen hengende ut.

Viola rister på hodet. «Jeg har spist.»

«Det er iskrem …» Isolte prøver å holde stemmen lys og fristende, prøver å dekke over avskyen hun føler ved synet av søsterens barberte hode.

Men Viola er allerede halvveis ute av døren.

Isolte husker at hun så på Hettie mens de lyttet til Violas fottrinn i trappen. De var forente i sin frustrasjon. Men forsto egentlig ikke omfanget av problemet – ikke ennå. Viola skjulte det verste av vekttapet sitt for dem under løstsittende klær. Isolte så aldri søsteren naken.

Det lyder et klikk fra soveromsdøren som lukkes. Hettie rykker til. «Her kommer det …»

Noen få minutter senere hamrer musikken gjennom taket. Viola var der oppe alene, de tynne fingrene hennes trakk singler ut av omslagene: Sex Pistols, The Clash, The Ramones.

Isolte kunne ikke skjønne hvorfor søsteren likte det bråket.

«Jeg tror ikke at hun egentlig gjør det,» sa Hettie. «Jeg tror hun gjør det bare fordi hun kan. Er det ikke det folk liker å gjøre nå for tiden?»

Men Isolte forsto ikke lenger hva Viola prøvde å fortelle.

I sykehussengen har ikke Viola rørt seg ennå, og det er ingen tegn til at hun kommer til å gjøre det. Isolte reiser seg og tar på seg kåpen. Kvinnen rett imot blir oppmerksom på at Isolte skal gå, hun slutter å strikke og vinker henne alvorlig til seg. Isolte går bort med et høflig smil.

Kvinnens ansikt trekker seg sammen, og hun vrir seg av spenning eller smerte. Hun skyver bort en trekant med rødt og griper tak i Isoltes erme med forvridde fingre. «Kunne du være så snill,» gisper hun idet Isolte bøyer seg ned til hennes nivå, «du skjønner, sønnen min kommer, med barna sine. Hvis du ser dem, kan du fortelle dem hvor jeg er?»

Kvinnens stemme er overraskende – aksenten hennes får Isolte til å tenke på jaktselskap og tesalongen i Fortnum & Mason. Isolte hører pusten ralle inne i et bryst.

Isolte nikker og svelger. Hun trekker ermet sitt ut av kvinnens grep. «Ja. Selvsagt skal jeg det.»

Hun går fort mellom sengene, med hodet bøyd, dytter hendene i lommene, skyldbevisst og takknemlig for sin frihet.

Hun blir overmannet av et behov for Ben, for den sunne spensten i skrittene hans og hans mannlige nonchalanse. Ben fyller et rom med sine behov og sine meninger og sine vitser. Noen ganger irriterer det henne, men andre ganger er det det mest beroligende hun kan komme på. De har vært sammen i over et år nå, og hun oppbevarer ekstra undertøy, makeup og toalettsaker i leiligheten hans. Det er ikke nødvendig å dra hjem, hun vil dra rett hjem til ham. Hun trykker ivrig på knappen ved siden av heisen. Hun føler det som om hun rømmer.

Isolte planlegger å distrahere Ben bort fra telefonen og tv-en, overtale ham til å la være å dra henne ut på barer for å treffe vennene som er ivrige etter å helle innpå vodka martinier i hans selskap. De kan være hjemme, bare de to, stengt ute fra resten av verden, ringe og få indisk mat levert på døren. Det er også et betryggende trekk ved Ben – hans tankeløse, ukompliserte forhold til mat. Senere, i king-size-sengen hans, kommer hun til å føle seg trygg i armene hans. Hun elsker det når Ben klemmer henne så hardt at luften presses ut av lungene. Hun kan allerede kjenne smaken av chilien brenne mellom leppene deres.