Anne-Kristine Augestad

Vindu mot en annen verden

Min reise til andre virkeligheter

Anne-Kristine Augestad

Vindu mot en annen verden

Min reise til andre virkeligheter

Selv om det ikke finnes lys, se alltid etter det.

Selv de minste og mikroskopiske strålene av lys kommer fra noe større.

Søk kilden til lyset.

Alltid.

Anne-Kristine Augestad

Anne-Kristine Augestad gir ikke medisinske råd eller råd om å bruke noen teknikker som behandling for medisinske tilstander uten bistand fra en godkjent lege eller annen godkjent behandler enten direkte eller indirekte. Hvis du skulle komme i en situasjon der du bruker informasjonen i boken til formål som du mener kan tjene deg selv og ditt eget beste, eller andres, kan Anne-Kristine Augestad og Cappelen Damm ikke erkjenne ansvar for dine handlinger eller resultatet av dem.

Del 1

Min historie

1

Katedralens skjulte hemmelighet

Det var overskyet, men opphold den dagen i 1989. Sammen med to venninner sto jeg på Manhattan og lente hodet bakover for å se opp på World Trade Center. De to tårnene så ut til å nå helt opp til skyene. Glassflatene så ut som glitrende speil i det skarpe lyset. Nede ved bakken var stålkonstruksjonene oppdelt av symmetriske vinduer som var buet øverst. De sto side om side som flerfoldige meter høye bautasteiner. Metall formet i slynger rammet inn de vakre vinduene som portaler. Utenfra så det ut som bygningen ble støttet av sterke føtter. World Trade Center representerte kraft og styrke.

Vi gikk inn hovedinngangen. Den lyse foajeen gikk over to etasjer og så ut til å dekke hele byggets grunnflate. Et monumentalt rom. De innrammede vinduene så fra innsiden ut som om de var hentet ut av et kirkerom. Litt lenger inne var en strøm av mennesker på vei opp eller ned rulletrappene.

Vi tok rulletrappen opp til andre etasje. Taket over oss var prydet av gigantiske lysarmaturer. Jeg følte at jeg befant meg i en katedral. Følelsen ble forsterket av at det var så stille, trass i alle menneskene. Jeg fikk en sterk trang til å sette meg ned og be eller bare folde hendene. Det var naturligvis en innskytelse jeg fortrengte. For hvorfor skulle jeg gjøre noe slikt?

Stemningen var god, jeg burde hatt det fint. Men jeg var fylt av en enorm sorg, uro og redsel. Følelsene kom skyllende gjennom meg i støtvise bølger. Ingenstedsfra. Så begynte jeg ufrivillig å fornemme. Jeg hadde kjent dette tidligere, hver gang jeg bare tenkte på eller så på bilder av tårnene, men nå var følelsene mye sterkere. Som så mange ganger før tok mine indre opplevelser fullstendig overhånd. Jeg ble fjern og smilte bare overfladisk da venninnene mine nesten knakk sammen av latter av noe morsomt en av dem sa.

Opprøret inni meg sto i sterk kontrast til latteren og den fredfulle atmosfæren i turistattraksjonen. Verden rundt meg begynte å bevege seg i sakte film. Jeg fikk med meg små detaljer i mine ytre omgivelser. Meningsløse biter av informasjon, som at den ene lyspæren i de mange gigantiske lysarmaturene var gått. Det lå et lite stykke papir ved foten min. Rulletrappen krabbet sakte oppover. Den ene venninnen min gapte når hun lo. De hvite, jevne tennene hennes lyste mot meg når hun kastet hodet bakover.

Følelsene overmannet meg nesten helt. Jeg klarte ikke å følge med i det som ble sagt. Jeg hørte meg selv si noe, men ante ikke hva samtalen egentlig dreide seg om. For innvendig så jeg en annen virkelighet. En film med bilder, følelser, lyder og lukter som fikk konsentrasjonen min til å flytte seg fra det som skjedde i omgivelsene, til det som foregikk inni meg.

Jeg hører et voldsomt smell høyt oppe i tårnet. Jeg hører lyden av konstruksjoner som jamrer seg i et langtrukkent ul som går gjennom marg og bein. Det høres ut som om tårnet jeg nå er på vei opp i, gråter og skriker, som om det er et dyr som er i ferd med å dø. Samtidig hører jeg en ekkoliknende stemme inni meg si: «Bygningene kommer til å knekke i to.» Jeg ser bilder av hysteriske mennesker som ønsker å løpe mot rulletrappen. De er så mange, og for ikke å skape kaos går de behersket i en uavbrutt strøm for å komme seg ut av bygget. De er traumatiserte, men rolige og kontrollerte. De flykter stille fra noe jeg ikke kan se hva er. Jeg forstår at tiden er en viktig faktor. En mann tar seg til hodet mens han blir støttet av en annen mann. Jeg ser en kvinne med skittent beige skjørt. Den hvite blusen hennes henger bare så vidt på henne. Det svarte håret hennes står til alle kanter. Sminken er gnidd utover. Hun har sot i ansiktet. Hun vil bare én ting. Ut. Alle har det samme forsvarsløse uttrykket i øynene. Det er noe trist og avmektig over dem. De rømmer ut av bygget jeg er på vei opp i.

Jeg var redd og sjokkert over meg selv og klarte ikke å ta aktivt stilling til det som skjedde. Det var vanskelig å skjønne at jeg opplevde ting i to verdener, slik jeg hadde gjort fra jeg var liten. Heller ikke nå klarte jeg å bearbeide de sterke inntrykkene mens de pågikk. Idet mennesker som ikke fantes, gikk nedover en rulletrapp som sto stille, sto jeg i rulletrappen i mitt virkelige liv, på vei oppover mot det menneskene i min indre film flyktet fra. Hva de flyktet fra, visste jeg ikke. Men jeg hadde en stigende angst som økte i takt med at jeg ble fraktet oppover og lenger inn i bygget jeg instinktivt visste jeg ikke burde oppholde meg i.

Vi gikk et langt stykke over store, blankpolerte fliser. Det var lyst og flott i rommet. En dame kledd i rød, trang jakke med matchende skjørt sto og snakket med en mann i dress. De holdt på hver sin stresskoffert og smilte vennlig til hverandre. Den ene fingeren hennes pekte kokett utover, selv om hun holdt noe i den utstrakte hånden. De snakket formelt sammen, men jeg fanget opp i blikket hennes at hun likte ham, idet jeg gikk forbi.

En brannalarm går av inni hodet mitt. Jeg forsøker å fortrenge lyden idet mine to smilende venninner setter i å le. Men lyden dirrer inni meg. Som om metallhaken som slår inni alarmen, har en enorm kraft og utholdenhet.

«Her kommer det til å skje noe,» tenkte jeg. Men hva kunne egentlig skje? Rundt meg så jeg avbalanserte mennesker i et flott og katedralliknende rom. Det var ingenting i mine fysiske omgivelser som tilsa noen grunn til uro. Jeg visste at dette foregikk i mitt hode. Jeg skjønte at det jeg fornemmet av lyder, lukter og bilder var en sterk sanseopplevelse i mitt indre. Likevel var jeg redd. Kanskje mest fordi jeg ikke visste hva jeg skulle gjøre med det, eller hvorfor det skjedde.

Jeg fortsatte å late som ingenting og prøvde alt jeg kunne å oppføre meg normalt. Latteren til venninnene mine blandet seg i et øredøvende dirr fra en brannalarm som ikke fantes i virkeligheten. Ved heisen sto en uniformert vakt. Knappene skinte som små, runde metallskiver mot meg. Uniformshatten var stram. Han var smilende og vennlig. Vi ba om å få vite hvilken heis vi skulle ta opp til utsiktsplatået. Han viste vei med en galant håndbevegelse, og vi gikk inn i heisen. Inni meg ble lydene og bildene verre og verre. Kan heisen stoppe hvis det begynner å brenne? tenkte jeg ved meg selv, for lukten av brann og røyk var sterk inni meg.

Tallene på det elektriske panelet som viste etasjenummeret, lyste mot meg fra svart bunn. Heisen begynte å bevege seg. Det gikk usannsynlig fort, som om heisen kunne fly. I det samme den satte farten opp, føltes det som jeg ble limt fast til gulvet.

Først ankom vi en etasje under selve utsiktsplatået. Denne etasjen hadde firkantete vinduer fra tak til gulv. Man kunne se Manhattan i alle retninger. Da jeg lente meg inntil glasset, kunne jeg langt der nede se små, gule «cabs» snirkle seg nedover tynne streker. Konsentrerte jeg meg, kunne jeg faktisk se noe som måtte være mennesker som gikk der nede. Mikroskopiske prikker beveget seg sakte gjennom miniatyrbyen. De så mindre ut enn sandkorn. Jeg kunne se Central Park som en bitteliten, rektangulær, grønn lunge. Langt der fremme så vi Citicorp Center og Empire State Building. Sistnevnte besøkte jeg flere ganger mens jeg bodde i The Big Apple. Men jeg opplevde aldri tilsvarende følelser i den bygningen. Skyskraperne og de andre bygningene så ut som brune modeller i et firkantet arkitektonisk landskap.

Endelig kom jeg ut på platået. Bildene og lydene inni hodet mitt hadde stilnet litt av. Det føltes befriende å stå der oppe. Det blåste friskt. Utsikten var helt vanvittig. Jeg så Frihetsgudinnen, Hudson River og East River. Båter med turister som gikk rundt Manhattan. Det var vakkert. Vi tok noen bilder av oss selv. En mann og en dame i rød jakke spurte om jeg kunne ta bilder av dem. De stilte seg opp på den siden hvor Manhattans avlange form kunne sees i bakgrunnen. Jeg knipset, og de takket meg. Idet jeg leverte kameraet tilbake, så jeg et helikopter et stykke unna. Det var mulig å kjøpe en guidet helikoptertur over Manhattan. På nytt begynte jeg å fornemme i mitt indre, og jeg klarte ikke å stanse det.

Et passasjerfly krasjer inn i det ene tårnet. Rett etterpå ser jeg noe jeg tror er det samme flyet, krasje i tårnet fra en annen vinkel. Tårnet knekker på midten og raser sammen som en skjør leketøysbygning. Idet jeg ser de indre bildene av at det ene tårnet raser sammen, hører jeg et drønn inni meg. Drønnet overdøver skrikene fra tusenvis av mennesker og er lyden av millioner av metallkonstruksjoner som knekker sammen i løpet av noen få sekunder. Det er lyden av en skyskraper som kollapser. Etter noen få sekunder blir det dørgende stille, som om vinden som rusker meg i ansiktet, ikke finnes. Som om jeg ikke finnes på toppen av bygget som nettopp raste sammen.

Hvor langt er det til nærmeste flyplass? spør jeg meg selv. John F. Kennedy International Airport ligger et par drøye mil fra byen. Kan fly som skal lande der, komme ut av kurs? Kan tårnene knekke i to? Det kan de nok ikke. Hvorfor skulle disse monumentale byggene deles i to og klappe sammen som fyrstikkhus? Men det blåser ganske kraftig her oppe. Kan vinden skade bygningene?

Noen minutter senere fikk jeg vite at tårnene var konstruert av et svært sterkt og smidig materiale. På vindfulle dager svaiet de litt frem og tilbake. Jeg tenkte for meg selv at bevegelsene sikkert skapte en del friksjon i tårnene. Siden vi var så høyt oppe og ikke hadde noen omgivelser å spore bevegelsene i, merket vi ikke noe til dette.

Hva med den andre flyplassen, Newark? Hvor langt unna lå egentlig den? Tankene raste gjennom hodet mitt mens jeg forsøkte å finne en logisk forklaring på det jeg opplevde inni meg. Samtidig klarte jeg ikke å stanse sanseopplevelsene. De fortsatte i grufulle bilder og lyder.

Mennesker hopper og faller fra bygget. Menn og damer svever nedover siden av tårnet som små, svarte dukker. De daler lydløst. Til slutt blir de så små at de virker mindre enn knappenålshoder. Jeg får en følelse av stillhet inni meg. Vinden stryker om kinnene mine.

Hvorfor skulle så mange mennesker slippe seg frivillig ut av vinduene eller hoppe ut og ned i den sikre død? spør jeg meg, fylt av avmakt og sorg over synet av de menneskelige dukkene. Hva er det de prøver å unnslippe? Lukten av brann og røyk brer seg. Er det en brann de ikke klarer å komme seg vekk fra? Men hvorfor så mange?

Det er åpenbart at det er umulig å hoppe fra utsiktsplatået. Ville det gå an å åpne vinduene nedover i etasjene? diskuterer jeg med meg selv. Det er i så fall alvorlig. Er ikke vinduene sikret? For jeg ser jo mennesker som hopper ut fra dem.

Jeg begynner å føle meg uvel. Mens venninnene mine ler og tøyser og helikopteret svirrer rundt i luften et sted i det fjerne, kjenner jeg lukten av røyk og hører at det knirker og smeller i bygget. Lyden av metall som jamrer seg under meg, fra et sted som høres ut som tårnets indre, skremmer meg. De samme bildene ruller og går inni hodet mitt: Mennesker som hopper og faller som dukker, knirking, lyden av voldsomme smell, lukten av røyk og fornemmelsen av ild. Jeg føler at jeg kan bli kvalt av røyken.

Ønsket om å be og viljen til å forsøke å forstå det jeg opplevde, blandet seg med det jeg følte var meningsløse, kaotiske, urovekkende og skremmende indre sanseopplevelser. Jeg betraktet helikoptrene som svevde et godt stykke unna tårnene. Så lot jeg blikket vandre til venninnene mine og spurte:

«Kan et fly fra John F. Kennedy-flyplassen komme ut av kurs og treffe bygningene?» Jentene så vantro på meg og deretter på hverandre. Øynene stirret granskende inn i mine mens de vekslet fra det ene øyet mitt til det andre. Lynraskt.

«Det er to og en halv mil til flyplassen,» svarte den ene stille.

Jeg skjønte at spørsmålet mitt virket ulogisk. Forvirret tenkte jeg videre på mine sanseopplevelser.

«Tenk om noen faller ned herfra,» sa jeg høyt. Den ene venninnen min lo overrasket og litt anstrengt. Jeg gikk ut til kanten for å sjekke om det var mulig. De fulgte etter meg. Vi lente oss så tett inntil det høye stålgjerdet vi klarte. Metallet var kaldt mot ansiktet mitt. Selvmordssikringen løp rundt hele tårnet. Den var mange meter bred.

Inni meg så jeg fremdeles mennesker som falt som mørke dukker. De suste stille nedover.

Samtalen mellom meg og mine venninner hadde tatt en ubehagelig vending. De trodde de kjente meg. Men i blikkene de vekslet og måten de så på meg på, forsto jeg at det jeg hadde sagt, avslørte noe om meg selv. De trodde jeg ville ta livet mitt, mens jeg var opptatt av at de ikke måtte få vite hva som foregikk inni meg. Uansett var jeg bondefanget. Jeg kunne ikke fortelle dem hvordan jeg opplevde situasjonen, selv om jeg visste at de trodde jeg hadde tanker om å ta mitt eget liv. Sannheten jeg bar på om meg selv var langt mer urovekkende, følte jeg.

«Hva mener du?» spurte den ene.

Jeg gjentok at jeg lurte på om det gikk an å falle eller hoppe fra platået, men at jeg ikke fant det sannsynlig, siden sikringen var så god.

«Har du tenkt å hoppe? » sa min venninne med et forsøk på humor.

«Nei, jeg har ikke det,» svarte jeg, men visste at de ikke trodde meg. De trodde nok jeg hadde fått store problemer med meg selv. Avstanden mellom meg og dem føltes som evigheten selv. Fortalte jeg dem sannheten, ville avstanden bli enda større. Det var som om det med ett sto en tykk glassvegg mellom meg og dem fra da av. Jeg kunne forklare og forsøke å rette på deres inntrykk av meg, men jeg visste at hendelsen den dagen gjorde meg annerledes enn dem. De visste det og jeg visste det.

Vi forlot utsiktsplatået og skulle til å ta heisen ned. Inni meg kom på nytt tankene om at heisen kunne stoppe hvis det ble brann. For den durende alarmen begynte å hamre løs i hodet mitt igjen, og jeg kjente meg fylt av frykt, sorg, utmattelse, avmakt og uro.

I mitt indre så jeg mennesker i trappene: De var slitne, men de gikk og gikk, nedover og nedover. Mens jeg i virkeligheten sto i heisen og registrerte mine to venninner på den andre siden av den symbolske glassveggen mellom oss.

Jeg fortsatte å snakke med meg selv. Det er vel trapper her? Hvordan skal vi komme oss ut hvis det begynner å brenne? Å gå trappene over hundre etasjer ned er en bortimot umulig oppgave. Vil det gå bra? Kommer jeg meg ut av tårnet i tide? Ingen heis er trygg under brann og strømbrudd.

De elektroniske tallene raste fort nedover på panelet. Øynene mine var fiksert på etasjeviseren. Frykten som tidligere fylte meg, hadde nå endret seg til en iskald klump i mellomgulvet. Turen gikk raskere nedover enn oppover. Jeg lettet nesten fra gulvet. Kjente meg et øyeblikk vektløs. Den uniformerte vakten smilte galant til meg idet jeg forlot heisen og gikk ut på det blankpolerte gulvet. De hvite tennene hans skinte. Venninnene mine forsøkte å opprettholde den gode stemningen, men jeg klarte ikke å late som ingenting lenger. Ikke brydde jeg meg heller, og stemningen var naturlig nok endret. Jeg ville bare én ting; ut av bygget og vekk fra området.

Jeg hadde lyst til å løpe, men i likhet med alle menneskene jeg fornemmet inni meg, kunne jeg ikke. Jeg rømte behersket og kontrollert ut. Samtidig som jeg forsøkte å snakke uanfektet med venninnene mine, hadde jeg bare den ene tanken i hodet: Jeg må ut! Med følelsen av å bli kvalt av røyk, sot og mangel på oksygen kom jeg til rulletrappen og lot meg bli fraktet nedover til første etasje og de store, flotte dørene i glass som gjorde inngangspartiet så storslagent. Idet jeg var halvveis til første etasje, snudde jeg meg og så oppover mot andre etasje en siste gang før jeg forlot tårnet. Jeg så det åpne, store rommet over meg og rundt meg. Jeg følte at jeg bokstavelig talt forlot en katedral fylt av sorg, avmakt, død og fordervelse. De buede vinduene som var omkranset av metallslynger, lyste stille mot meg.

Spillet i lyset som traff gulvet fra vinduene, minnet meg om vidåpne, skimrende portaler som lyste rent og ekte, og som strakk seg ut i friheten og mot håpet. Jeg så store, firkantete armaturer som laget hundrevis av krystaller i taket. De blinket mot meg som små stjerner. Jeg så på de vakre lysene og hørte en lys, mild og ekkoliknende stemme si:

«De kommer til å falle ned. Hele bygningen kommer til å rase sammen.»

Endelig var jeg ute i det fri. Trafikken utenfor suste forbi meg, intetanende om at de kjørte forbi det jeg følte var en katedral. Vi gikk med bestemte skritt oppover gaten og krysset den ved grønt lys. Jeg forsøkte å oppføre meg så normalt som mulig. Kvartal for kvartal beveget vi oss oppover i byen. Til slutt var tårnene fjerne bak andre skyskrapere og mindre bygg.

Lyden av knakende og sviktende metall høres fremdeles, et langtrukkent og grufullt jammer. Som om det er et stort dyr som holder på å dø. Bygningene raser på nytt sammen som pinneved for mitt indre. Glass og metall ramler øredøvende ned i løpet av noen få sekunder. Grå røyk stjeler all mulighet for å få nok oksygen. Røyken velter oppover gaten som en gigantisk tykk og kvelende tsunami. Det strammet seg rundt halsen min. Jeg begynte å hoste. Jeg måtte komme meg enda lenger vekk.

Jeg rømte praktisk talt – men tilsynelatende rolig – oppover gatene sammen med to venninner som trodde jeg hadde fått store problemer med meg selv. Jeg bebreidet dem ikke, for jeg hadde virkelig betydelige utfordringer. Jeg levde i to virkeligheter, og det var ikke normalt. I den ene virkeligheten så jeg en bølge av massiv hvit og grå røyk jage en menneskemengde oppover en gate på Manhattan. I den andre virkeligheten så jeg mine venninner og verden utenfor.

I et gatekryss på nedre Manhattan skilte vi lag. Vi takket hverandre for en fin dag. Elver av mennesker fløt på alle kanter. En mann i dress og joggesko gikk raskt forbi mens han sang høyt for seg selv. En og annen Yellow Cab stanset ved fortauskanten like ved og tok med seg en ny passasjer som lenge hadde stått og sett lengtende etter en ledig bil med armen signaliserende i været. Et sykkelbud kom mot meg, farten var stor. Syklisten suste mellom bilene. Nesten dansende. Den forsvant nedover mot tårnene.

Mens jeg sto der alene på en fortauskant på nedre Manhattan, tenkte jeg at jeg denne gangen ikke kunne forklare opplevelsen med at dette var et produkt av min fantasi. Ei heller fantes det noe som kunne forklare dette logisk. Det var utenkelig å forestille seg at opplevelsen i mitt indre noensinne skulle bli virkelig. Der og da fantes det bare én forklaring. Jeg var psykisk syk. Virkelig syk. Jeg bestemte meg for å skjule den nye innsikten om meg selv og gjøre det jeg kunne for å virke normal i fremtiden. Aldri mer ville jeg fortelle noen om mine indre opplevelser. Det hadde vært mange helt siden jeg var liten jente, men denne overgikk alt jeg hadde vært borti tidligere. Jeg bestemte meg for å rømme fra opplevelsen på World Trade Center, men også fra meg selv, om det så skulle være det siste jeg gjorde. Jeg skulle bevare innsikten om meg selv som en hemmelighet jeg ville vokte godt. Den tykke glassveggen ble et symbolsk skjulested mellom meg og resten av verden i mange år fremover. Et sted der jeg ble sett av andre, men som likevel ikke gjorde det mulig for dem å se hele meg.

Den lyse, ekkoliknende stemmen fra barndommen kommer inn i min bevissthet igjen. Mildt sier hun: «Du trenger ikke å frykte at det skal skje deg noe. Kan du ikke ta en Yellow Cab hjem?»

Uten å stille spørsmål om hvor stemmen kommer fra, kjenner jeg meg selv ta et par skritt ut i gaten og løfte den ene armen for å praie en taxi.

2

Den glinsende parketten

Jeg var 20 år gammel, og hele livet lå foran meg. Jeg studerte moderne ballett på The Martha Graham School of Contemporary Dance i New York. Byen jeg hadde lært å elske. Martha Graham utviklet sin egen danseteknikk på 1920-tallet og er omtalt som en av pionerene i moderne ballett. Hun grunnla en skole hvor elever fra hele verden kom for å få førstehånds undervisning i teknikken hennes.

Å tilbringe dagene i New York som ung jente var fantastisk. Jeg bodde i et bokollektiv sammen med to andre studenter. Dagene var fine. Jeg sto opp tidlig, trente fra klokken halv åtte hver morgen og var som regel ferdig en gang utpå ettermiddagen.

På hvert eneste gatehjørne opplevde jeg noe merkverdig. Byen sydet av liv i alle kriker og kroker. Hele døgnet. Lydene som til å begynne med virket høye og fremmede, ble til slutt en del av meg.

I helgene vandret jeg nedover mot Greenwich Village. Jeg gikk på avsidesliggende kafeer og besøkte The Metropolitan Museum of Art. Jeg oppsøkte 5th Avenue. Den lange gaten med mange av de mest fasjonable butikkene i New York. Den går mellom Washington Square Park, hjertet i Grenwich Village, og Central Park. Byens grønne lunge. Her var det skøytebaner om vinteren og om sommeren grønne plener, trær, dammer med båtutleie og hundrevis av små stier hvor en kunne gå søndagstur fra den ene siden av byen til den andre. Hestekjerrer med lyden av de slitte hovene til hestene som ruslet forbi. Spenstige menn og damer med smekre armer og bein som suste forbi i full fart på rollerblades.

På vei til skolen satt jeg hver dag og observerte mennesker på T-banen. Tiggere uten armer og bein humpet seg gjennom vognene, med en kopp til mynter i munnen og en plakat rundt halsen. Lukten av uteliggere som satt og sov i T-banevognen for å finne varme om vinteren, kunne være sterk.

Jeg gikk gatelangs oppover de mange avenyene, gjerne med kameraet i vesken, for jeg elsket å fotografere. Damer i pels og forretningsmenn i dress, med joggesko på beina og musikk på ørene, danset nedover fortauene. Alle på vei til arbeid, enten gående kvartal etter kvartal, eller på vei til en av de utallige T-banestasjonene. Gamle, tannløse damer med friske blomster i store bastkurver. Gateselgere. Jeg gjorde meg kjent med de forskjellige bydelene og ble «street smart». Lærte meg hvordan man skulle opptre i New Yorks gater. En innebygget klokke tikket faretruende hver gang jeg kom til et kvartal uten andre mennesker. Alle i New York visste at om det skjedde deg noe på gaten og det ikke var andre mennesker i nærheten, var sjansen for at noen ville hjelpe deg i nødens time, lik null. På svært folketette fortau lærte jeg å ikke gå for nært opp i ryggen på den foran meg. Mer enn én gang skapte det frykt og ubehagelige situasjoner for den jeg uheldigvis dultet i ryggen. Hadde du gode hensikter, dultet du ikke borti fremmede bakfra.

New York var kontrastenes by. Den gledet meg, og den forferdet meg. Stillheten fra subarktiske Tromsø, som lå på den andre siden av jordkloden, var fjern. De hvite fjellene som badet i himmel og hav, var langt borte. Det var vanskelig å forestille seg et liv uten New York.

Skolen lå på Upper East Side i et rødbrunt teglsteinsbygg. Med en gang jeg hørte ytterdøren gli igjen bak meg, lukket jeg lydene fra New York ute, mens jeg trådte over terskelen til en verden som var noe helt for seg selv. Det var et piano i hvert klasserom, og tonene fra dem blandet seg i et vakkert, sammensatt og nesten rotete lydbilde av trillende toner sammen med virvlende dansesteg over gulvet. En og annen danselærers hender klappet raskt flere ganger etter hverandre, og en stemme talte: «One, two, three, four, five, six, seven, eight». Danserne gned føttene sine med talkum for ikke å gli på det glatte gulvet, og dette gråhvite pulveret ga luften en tørr følelse, og lukten blandet seg med lukten av svette.

Jeg hadde tidligere gått på kostskole i England med historie og tradisjoner tilbake til tidlig på 1900-tallet, hvor jeg hadde danset meg gjennom skoledagen. Der var treningens hovedfokus den klassiske balletten fra Royal Academy of Dancing. I tillegg danset jeg step, jazz og moderne ballett. Det tekniske grunnlaget jeg hadde med meg som danser til New York, var tuftet på strenge regler som var vanskelige å bryte da jeg kom til Martha Graham School.

Treningen var hard. Den første tiden fikk vi beskjed om at vi ikke kunne noen ting. Vi skulle avlæres alt vi kunne fra før av og måtte derfor lære å gå på nytt, på den måten Graham-teknikken tilsa. Steg for steg lærte vi å gli over gulvet som lette svaner, uten å bevege overkroppen. Når vi skiftet vekten fra en fot til en annen, skulle overgangen skje umerkelig, som en svak bølge. Elegant og mykt. På denne skolen skulle vi nærmest bli skulpturer som følte teknikken gjennom hver eneste celle i kroppen.

Etter noen uker hvor vi trente på å gå og stå riktig, skulle vi få lære kunsten å sitte i utgangsposisjon. Sittende på gulvet med beina i forskjellige posisjoner lærte vi hvordan magen skulle være i forhold til ryggraden, og hvordan armene skulle henge lett fra skuldrene som to vinger som ikke berørte gulvet. Bevegelsene skulle gi et inntrykk av at de enten fortsatte usynlig ut i luften i sin egen bane, eller var tydelig definert i sin slutt, ved bruk av muskelkraft og teknikk. En bevegelse skulle gå fra en kroppsdel til den neste som en sterk, elegant og nærmest florlett bølge. Martha Grahams teknikk la til grunn beinhard og uendelig terping på små detaljer.

Etter en stund begynte vi å gjøre øvelser hvor vi satte sammen det vi hadde lært. Pianisten var fantastisk. Han levde seg inn i musikken, vugget frem og tilbake med overkroppen, hele tiden med lukkede øyne. Han hadde lyst, ganske langt krøllete hår, som var trukket bakover fra pannen. Ofte så jeg at det rant tårer nedover kinnene hans. Hver gang læreren klappet i hendene, sluttet han å spille. Når hun klappet i hendene på nytt, med kommandoen «and from the top», hørte vi på nytt de trillende tonene strømme ut i rommet. Musikken hans vevde seg på et vis inn i kroppen min. Noen ganger var rommet så fylt av svette og emosjoner at det var vanskelig å ikke la seg rive med i kreativ, men kontrollert utfoldelse. Pianisten og måten han spilte på, rørte ved noe dypt inni meg. Midt i dansens fysiske rom kunne jeg oppleve en verden hvor jeg fløt rundt i lykkerus. Det var et sted inni meg som jeg kun fikk kontakt med når jeg danset. Der jeg følte meg fredfull.

Jeg var vant til et hardt og kaldt miljø blant både dansere og lærere fra England. På Martha Graham School var lærerne enda tøffere. Elevene var kjempehyggelige, mens en av lærerne mine, en tidligere danser i Martha Graham Dance Company, ikke hadde noen skrupler med å gjøre livet surt for meg. Nesten daglig i en periode på flere uker klappet hun raskt i hendene mens hun så utover klassen. Musikken fra pianoet stanset. Sakte gikk hun mellom oss mens hun snakket om øvelsen vi nettopp hadde gjort. Hun stoppet opp ved siden av meg og ba meg gjøre øvelsen foran de andre elevene. Fra begynnelsen av. Uten musikk, mens jeg talte taktene høyt. «One, two, three, four, five, six, seven, eight. One, two, three …» Etter å ha stått og sett på meg, helt uttrykksløst, sa hun på gebrokkent engelsk: «Du kan pakke sakene dine og gå hjem. Kom ikke tilbake før du vet hva du holder på med.»

Skjelvende senket jeg armene og foten jeg hadde hevet i høyde med midjen. Jeg så ned i gulvet. Et gulv i lyst treverk. Føyd sammen uten en eneste flis. Akkurat passe glatt for dansende føtter. Jeg kunne høre at noen av de andre danserne skiftet vekten fra en fot til en annen. Lyden av en ballettsko som gled stille mot gulvet. Alle de andre 18 danserne sto og så på meg. Det var dødsens stille i rommet. Dampen fra svettende kropper lå som et disig lag på vinduene. Noen steder rant det striper av svette nedover rutene. Selv om jeg følte meg lammet av skrekk, klarte jeg å gå over gulvet, hente sakene mine og dra hjem.

Etter å ha trent og talt takter hjemme møtte jeg opp på første rad neste morgen. Det samme gjentok seg også denne dagen. Hver morgentrening skjedde det samme. Først gikk læreren rundt mellom elevene. Så stanset hun opp ved siden av meg og ba meg vise øvelsen for de andre. Jeg talte taktene høyt uten musikk. Til slutt ba hun meg forlate timen. Som kompensasjon gikk jeg på ettermiddags- og kveldstreningen. Neste dag stilte jeg atter en gang opp på første rad.

Det var alltid nervepirrende idet hun kom inn i klasserommet. Hun så utover klassen, aldri på meg. Ville hun sende meg hjem i dag også? Hvor langt inn i timen fikk jeg lov til å være med før hun ba meg om å gå? Jeg gruet meg intenst til å møte opp på skolen. Hver dag hørte jeg bein som skiftet vekten fra den ene foten til den andre. Etter hvert ble lyden mer utålmodig. De ønsket å få det overstått. De hadde tross alt betalt for undervisningen. Hver dag så jeg svetten ligge som tett damp på vinduene idet jeg gikk for å hente sakene mine. Etter hvert lå bagen min klar ved utgangsdøren. På den måten kom jeg meg fortest mulig ut av rommet.

En dag hun klappet i hendene og vendte sin oppmerksomhet mot meg, avsluttet jeg som vanlig øvelsen. Uten et ord sto jeg stille og så på henne enda en gang. Jeg ventet på at hun skulle be meg demonstrere øvelsen for de andre. I sekundene som fulgte så hun på meg, og jeg på henne. Stillheten var som en enorm bør i brystet. Alle i rommet visste hva som skulle skje. Jeg visste det, og hun visste det. Uten en mine krysset jeg gulvet, hentet sakene mine og gikk stille ut av klassen. Neste morgen da jeg igjen stilte meg på første rad, kom hun som vanlig inn i klassen og lot blikket gli over alle elevene. Denne gangen lot hun blikket stanse i mitt et mikrosekund. Det var nok. Fra den dagen av visste jeg at jeg fikk bli i klassen, men jeg visste aldri om hun hadde godtatt meg. Etter en stund begynte hun å be meg gjøre et par øvelser for de andre elevene, men nå var det for at jeg skulle vise dem hvordan øvelsene skulle gjøres. Jeg var uendelig stolt over at jeg i alle fall gjorde noe som pekte i riktig retning.

Senere hadde jeg en lærer som gikk rundt i klasserommet med en lang, brun stokk. Denne brukte hun til å dulte og trykke på magen til de elevene som ikke klarte å holde den flat. Dette gjaldt uansett hvilken øvelse det var snakk om. Vi ble som skulpturer. Læreren bare fortalte oss hva som var ønsket, og vi adlød ordre. Alle følelser holdt vi disiplinert inni oss. De ble presset inn i magen. De som ikke klarte å forme kroppen sin riktig etter hvert som bevegelsene ble drillet inn i de slitne kroppene, ble dyttet borti med stokken.

Den brune stokken hadde stor virkning. Det fantes ikke en elev i klassen min som ikke kunne ta situps med en simulert ballong liggende på magen. Og den skulle ikke falle ned på gulvet. Ved nyttår var antallet elever i klassen halvert. Tålte du ikke presset, hadde du ikke noe der å gjøre. Det fantes ikke unnskyldninger for å være syk eller i dårlig form. Til og med i feriene ble vi anbefalt å trene. Bare få dagers treningshvile ville sette en topptrent danser tilbake. Det var bare å stå på. Sånn var dansemiljøet. Det var alltid en annen danser som var bedre enn selv den beste. Disse sto klare i kulissene og ville overta plassen om man var borte en dag eller ikke var god nok. Det var ikke nok å ha en flott teknikk og være en god danser. Hadde du ikke det psykologiske motet og den emosjonelle styrken inni deg, ville det være utenkelig for skolen å se en fremtid for deg.

Bare én gang møtte vi Martha Graham. Døren til klasserommet gled stille opp. Inn kom en gammel, stivbeint dame. Martha Graham var bitte liten. Hun hadde svart hår som var trukket stramt bakover fra ansiktet og lagt i en rund knute nederst i nakken. Vi holdt på med en øvelse sittende på gulvet. Ryggen skulle være posisjonert i 90 graders vinkel fra hoftene og beina, mens hodet skulle holdes uanstrengt og lett oppe. Samtidig skulle armene heves i forskjellige posisjoner, mens den ene foten skulle løftes ut til siden uten å berøre gulvet. Det krevde en utrolig styrke å få dette til. Øvelsen var lang. Den skulle repeteres åtte ganger før vi var ferdige. Vi var nærmest utslitt da Martha Graham kom inn døren, men fikk beskjed om å fortsette øvelsen til hun ba oss om å stanse. Hvis en av oss ikke gjorde øvelsen feilfritt, måtte vi starte på nytt. Flere av elevene fikk krampe i hoftene eller begynte å dirre i fotbladet idet de strakte foten elegant ut til siden. Gang på gang klappet læreren i hendene på nikket fra Martha Graham. Gang på gang måtte vi starte på nytt. Vi gjorde øvelsen så mange ganger at jeg mistet tellingen da vi kom til noen og førti ganger. Da var det bare viljen som fikk meg til å fortsette. Og det gjaldt nok alle sammen. Vi visste at vi aldri ville bli ferdige om en av oss gjorde en feil. Så det var bare å fortsette. Svetten silte, det kjentes som om kroppen brant innvendig.

Martha Graham satt på stolen sin og så på. Den ene hånden krøllet seg stivt rundt håndtaket på stokken. Tiden sto stille, det virket som om jeg ikke hadde noen kropp lenger. Den var adskilt fra tankene. Jeg var kun en skapning med et hode som talte takter. Martha Graham så utover klasserommet og nikket til læreren vår, som så klappet i hendene for at pianisten atter en gang skulle ta en pause ved pianoet.

Det var helt stille i rommet. Vi satt alle i perfekt utgangsposisjon og ventet på at hun skulle be oss starte på nytt. En jente gråt stille. Ingen dirret i kroppen eller rørte på fingrene. De som hadde lette kramper, undertrykte denne følelsen. Armene våre var formet som vinger som lå i svake buer over parketten. Svettedråper rant nedover fingrene og hang i fingertuppene til de løsnet og falt i gulvet. Magene våre var som formede tinnplater som i sin unaturlige flathet buet seg innover. Det å være utslitt og andpusten og ikke kunne puste med magen, var en kunst. Som den skulpturen jeg trente på å bli, forsøkte jeg å klare det med glans.

Lenge satt vi i denne hvileposisjonen, mens Martha Graham uttrykksløst så utover rommet. Så reiste hun seg sakte opp fra den dype stolen med hjelp fra assistenten, og sa: «Jeg liker å se dere sinte, det gjør dere bedre.» Uten et ord mer gikk hun langsomt ut av rommet og lukket døren etter seg.

Vi forble sittende i samme stilling og så på læreren. Vi forventet at hun skulle si noe. Et eller annet om at vi hadde jobbet bra, tross alt. «Class dismissed,» sa hun, spaserte ut av rommet og forsvant. Timen var over. Mitt eneste møte med Martha Graham var også over.