Roy Jacobsen

Si unnskyld

Tretten utvalgte noveller

Roy Jacobsen

Si unnskyld

Tretten utvalgte noveller

Det nye vinduet

Den høsten skulle jeg skifte et vindu i et eldre hus. Jeg slo ut det gamle og sto midt i en fremmed stue og stirret ut gjennom åpningen i veggen. Langt borte så jeg en mann komme mot meg gjennom kornåkeren. Aksene rakk ham til livet. Ansiktet lå skjult i skyggen under hattebremmen. Det var vindstille og disig.

Om natten regnet det inn gjennom åpningen, og teppet og golvet på innsiden ble fuktig; huset var blitt sårbart nå.

Så døde plutselig den gamle kvinnen jeg arbeidet for. Før jeg fikk satt inn det nye vinduet. Og da det ikke lenger var behov for min innsats, kom jeg den dagen bare for å hente verktøyet. Jeg pakket det ned og gikk bort gjennom åkeren, der den fremmede hadde gått, ned til båten som lå fortøyd i vierkrattet ved bredden.

Midt ute på svarte vannet la jeg inn årene og så opp mot huset for siste gang. Åkeren, lønnetrærne, det lille røde huset, og åsen bak i høstens farger. Jeg så et andepar sige omkring i en vik like ved.

Det gikk noen dager uten at jeg tenkte på kvinnen og huset. Men de var nok like i nærheten, for jeg klarte liksom ikke å konsentrere meg skikkelig om mitt nye arbeid. Så en morgen bestemte jeg meg for å dra tilbake. En grå tung dag.

Båten lå der jeg hadde fortøyd den. Den var halvfull av regnvann, og vissent løv fløt omkring mellom spantene. Det var blitt min båt nå.

Allerede i åkeren forsto jeg at det i mellomtiden hadde vært noen i huset. Dørene var låst, men jeg kom meg inn gjennom åpningen i veggen. Uten å undersøke fant jeg fram verktøy og materialer og fortsatte med arbeidet.

Etter et par timer var det nye vinduet kommet på plass. Det var større enn det gamle, og klart som vann. Fanget inn hele åkeren, den gamle sommerfjøsen og oretrærne i diket nedenfor.

Jeg ryddet opp etter meg i stua og gikk på kjøkkenet for å sette over kaffen. Plutselig kom en underlig følelse over meg; noen hadde vært der og fjernet potteplantene. Og i kammerset sto pottene pent stablet oppi hverandre.

Nøkkelen sto i på innsiden av kjøkkendøra. Jeg kom meg ut og gikk rundt huset. Der lå alle blomstene på komposthaugen. Heldigvis var de fleste av dem ennå i live. Jeg tok dem forsiktig opp, bar dem inn i huset og plasserte dem der de skulle stå, i sine respektive potter. Deretter vannet jeg dem.

Siden kaffen ennå ikke var kokt gikk jeg på leting etter gardiner til det nye vinduet. I et kott på loftet fant jeg noe som kunne brukes. I et annet kott fant jeg kirschstenger og hemper. Det var en smal sak å få dem montert. Gardiner til det nye vinduet.

Jeg hentet en kopp kaffe, satte meg i en lenestol foran vinduet og ga meg til å vente på mannen i åkeren. Til en kvinne hører en mann. Det lå en tett dis over markene og himmelen var like grå.

Mannen kom ikke.

Da det ble kjølig gikk jeg og la i ovnen. Lukten av bjerkeved har en beroligende virkning. Vindstille er en behagelig tanke, og jeg så røyken stige rett til værs fra skorsteinen. Det var mitt hus nå.

Men jeg savnet kvinnen og gikk for å lete etter henne. På veggen i stua, like over et ovalt blomsterbord, hang et bryllupsbilde. Den unge mannen kunne være mannen i åkeren. Kvinnen var kvinnen.

I en kommodeskuff lå noen smykker av dårlig kvalitet. Armbånd. Øreringer. Halskjeder. Flere av perlene var gulnet, forgyllingen avflasset, og her og der manglet en stein. Alt sammen tilfeldig slengt rundt i skuffen. Jeg samlet det opp og la det i et skrin som var prydet med fargede skjell. Et gammelt skrin. Noen skjell var knust.

I skuffen under fant jeg et fotoalbum i skinn. Det inneholdt fremmede mennesker fra en tid jeg ikke kjente. Barn, barnebarn, slektninger, venner? Nesten bare barndom, men også litt gårdsarbeid og noen reiser.

Jeg så så lenge og nøye på bildene at jeg visste beskjed om alle de skjebner de rommet. Jeg lærte den enkeltes historie å kjenne. Hverdagshistorier. Rutiner. En årstid. Enkelte store hendelser og noen tragedier, alt etter trekkene og tankene i de forskjellige ansiktene. Øyne som så på meg og fortalte. Disse menneskene som hadde levd; de levde kanskje ennå. Og blikkene deres opphevet tiden som var gått mellom dem og meg. Vi snakket om de samme tingene.

Da jeg la albumet fra meg, hadde det begynt å mørkne.

I det lille gulmalte rommet sto noen billige og lite forseggjorte pyntegjenstander. Figurer skjødesløst malt. Minner fra en famlende begynnelse på en velstandstid. Et teakbarometer som ikke virket. Små kobbergjenstander. Askebegre med tegninger av eksotiske landskaper. Tinn, svart og rosa plast. På alle hyller og skap. Små heklede duker. Broderier av en tiur, en hytte ved en turkis sjø, en mann ved et flammende rødt bål. En trefisk til å henge håndklær på. En bolle med et halvt utvisket stedsnavn i bunnen. En bukett støvete plastblomster. Et veggur som ennå tikket.

Jeg gikk rundt fra møbel til møbel, fra hylle til hylle, så på de små tingene, tok dem i hånden og følte på dem, studerte dem og flettet dem inn i bildet av kvinnen. Jeg overså ingenting.

På en liten messingskål fant jeg en nøkkel. Nøkkelen til vegguret. Jeg satte fram en stol, kløv opp og åpnet uret. Det var eldgammelt. Nøkkelen passet i hullet og jeg trakk det opp. Tenkte meg at jeg gjorde selve livet en tjeneste ved ikke å la det stanse.

Et skap i gangen var fullt av julepresanger, samlet gjennom en årrekke. Noen av dem kunne være over ti år gamle. De var alle pakket ut, men julepapiret var omhyggelig viklet på igjen. Antagelig hadde hun bare kikket etter hva de inneholdt, og så lagret dem, som minner eller fordi hun ikke hadde behov for dem. Der var fire sett med salt og pepperbøsser, alle lå urørte i eskene sine. Tre sukkerklyper, to av dem like. Fire sett teskjeer. Like mange sett kniver og gafler. Noen skåler. En vase som var verken pen eller stygg. To eggvarmere. En liten lampe med rødt lys. Ubrukte gjenstander, og ingen av dem intime eller personlige, kun små plikter i forglemmelsen.

Jeg så ingen bøker i huset. Og ingen blader. Men der var radio og et gammelt TV-apparat med antenne-ledningen spent utover veggen.

På kammerset sto sekker, kartonger, kister og kasser stablet oppå hverandre. De inneholdt alt fra klær og kjøkkenredskaper til kull, ved og poteter. Dårlig til beins som hun var måtte hun ha alt innen rekkevidde.

Jeg så på klærne hennes, på koppene og tallerknene hun hadde i kjøkkenskapet. Jeg så hvordan hun vasket opp, hvordan hendene hennes grep en vedkubbe og puttet den i ovnen. Jeg så på bildene på veggene, på hvordan de forskjellige bruksgjenstandene var plassert. Vedlikehold. En grønn flekk i vasken. Et tørkle på en stolvegg. Jeg så på vanene hennes, dagene og livet.

I stua sto et velbrukt piano. En like velbrukt salmebok lå på krakken. Huset rommet like mange drømmer og timer i en ensomhet som pianoet mulige melodier. Jeg satte meg og spilte noen toner. Til den gamle kvinnens drøm om et evig liv. Det singlet sprøtt mellom veggene og jeg hørte den varsomme stemmen hennes:

Gud er Gud om alle land lå øde Gud er Gud om alle mann var døde …

Så satte vi oss i hver vår stol foran det nye vinduet. Det var blitt kveld og vi tente ikke lys. Vi holdt hverandre i hendene og ventet på mannen i åkeren. Litt etter så vi han komme mot oss, langt borte. Kornaksene rakk ham til livet. Ansiktet lå skjult i skyggen under hattebremmen. Jeg kjente hånden hennes sitre svakt.

Da reiste jeg meg, kysset henne varsomt på kinnet og gikk ut. Båten lå fortøyd i vierkrattet ved bredden. Midt ute på svarte vannet la jeg inn årene og så opp mot huset for siste gang.

Å gå

Jon sto og så ut vinduet. Han sto nesten alltid og så ut vinduet. Han hadde gjort det i over to år nå. Og to år er alltid.

Og det ble ingen forandring. Vaskejentene – hans eneste lidenskap – som hver ettermiddag gikk til og fra verkstedet, var alltid de samme: to leende unge jenter, en mørk og en blond, den første med kort hår, den andre med langt. Den blonde var litt høyere enn den mørke; den mørke hadde flere og litt mer utstudert moteriktige klær enn den blonde; hun kom aldri i samme antrekk to dager etter hverandre. Som regel var den blonde i best humør. Hun hadde latteren i kroppen. Den var en naturlig del av henne.

Jon likte den blonde best. Han kalte henne Kristina. Kristina er et fint navn. Den mørke kalte han ingenting.

Kanskje var det måten Kristina gikk på som fikk ham til å like henne best. En ung jente som går over en og samme gårdsplass hver dag i to år forteller mer om seg selv enn hun er klar over. Klærne er på langt nær så viktige som holdningen og bevegelsene. Selv om klærne forteller noe om hvordan man ønsker å være, om hvordan man oppfatter seg selv og ønsker å oppfatte seg selv, så er det måten man beveger seg i klærne, måten man går på som sier noe om hvordan man virkelig er. Svært få tenker over hvordan de går, når de tror seg usett. Jon mente Kristina trodde seg usett. Han kunne ikke gi noen utfyllende beskrivelse av hvordan hun gikk, men han kunne alltid se det; også når hun ikke var der. Og han trengte ikke engang lukke øynene for å mane henne fram i hjernen. Kroppen, skikkelsen og bevegelsene var blitt ett med tankegangen hans. I ham levde hun sitt annet liv.

Når døra ble åpnet der nede i verkstedet og de to jentene kom ut, så han straks hva hun tenkte på. Måten hun holdt hodet på fortalte om hun skulle rett hjem fra jobben, om hun skulle på kino, på badestranda, på diskotek eller i butikken og kjøpe melk, sukker, kjøttdeig … Han kunne også se om hun skulle treffe kjæresten eller ikke, om hun hadde fått seg en ny kjærest eller fortsatt holdt sammen med den gamle. Han var forlengst på det rene med at hun ikke var gift. En gift kvinne går ikke på den måten.

Hele kroppen hennes snakket til ham, han hadde lært språket hennes. Hver hensikt og følelse preget en bestemt del av henne. Holdningen fortalte om hun var glad, skrittlengden om hun hadde det travelt eller var nervøs og armbevegelsene om det hun hadde fore var behagelig eller bare en kjedelig plikt. Han visste hvordan verdenen hennes så ut og han kjente hennes karakter.

Sine mest intime hemmeligheter klarte hun heller ikke å skjule for ham. Han så om hun hadde menstruasjon eller ikke. Han kunne også se om hun hadde ligget med noen sist natt, og hvis ja, var det en smal sak å oppdage om hun hadde hatt det godt eller ikke. Som regel hadde hun ikke hatt det godt. Det passet best i Jons tankegang; for i Jons tankegang kunne hun bare ha det godt med ham. Hun visste det bare ikke selv, ulykkelig uvitende om ham som hun var. Hun fortsatte bare å lete etter «den rette», ble ved å prøve seg fram, nølende og leken. Men det var alltid forgjeves, for livet og alderen hennes var å lete, ikke å finne.

Og alltid klarte hun å takle skuffelsene. Hun visste det fantes noe eller noen hun ennå ikke visste om, og den vissheten gjorde henne nysgjerrig lykkelig, litt voldsom kanskje og hensynsløst pågående. Når denne vissheten en gang ble svekket, ville armene hennes bli dovne og tunge; de ville se ut som de bar på noe tungt, og ikke som nå, dingle langs kroppen hennes som fuglevinger, rede til å favne alt som besnæret sansene hennes.

Hennes frihet kom tydeligst fram når det regnet. Den mørke hadde alltid paraply. Det hadde ikke Kristina, og det passet ikke så godt at hun gikk under paraplyen til den mørke, høyere enn henne som hun var. Hun hadde mørkeblå regnfrakk, og for ikke å bli våt på føttene danset hun rundt hver eneste vannpytt. Først motvillig, irritert over alt det våte. Men så, når hun skjønte at det ikke nyttet, fant hun seg i det og gjorde en lek ut av det. Hun svingte med armene, hoppet over en pytt som var for stor og som hun på forhånd visste var for stor, slik at spruten sto opp rundt henne og hun likevel ble våt. Og når hun først var litt våt tok hun nye sjanser og ble enda litt våtere. Og hun lo. Men uten å drive det over i det teatralske. Det var bare en litt sleivete måte å gå på. En tilfeldig iakttager ville ikke legge merke til noe spesielt ved den overhodet. Bare Jon var i stand til å se at der nede mellom vannpyttene danset en ugift ung kvinne. Hun hadde ikke noe hverdagslig å skynde seg hjem til. Det hun beveget seg mot var noe enestående, og det var uforpliktende nok til at hun kunne ha det moro underveis, selv med noe så ekkelt som vannpytter.

Men denne friheten plaget ham. Den hang for nøye sammen med hans egen situasjon og han ble aldri kvitt engstelsen for at det kunne være kjærligheten som tente henne. Var det en nyforelsket kvinne han hadde foran seg? Skulle hun nå møte en spennende mann som lokket henne med det kriblende ukjente som er drivkraften i hver eneste nyforelskelse eller avstandsforelskelse?

Men etterhvert slo Jon seg til ro også med slike tanker. For like ofte som han så henne opprømt og sprudlende, så han henne i dempet og noe nedtrykt stemning. Det var tydeligvis ikke noe alvorlig, gjorde seg bare gjeldende i litt kortere skritt, en mer aggressiv utstråling, et brått kast med hodet og den litt knappere og mer humørløse samtalen hun da pleide å føre med den mørke. Kroppen hennes var for levende til å la seg fullstendig avvæpne av en skuffelse hun allerede i forelskelsen hadde ant. Han kom alltid tilbake til denne beroligende og altforklarende tanken. Og da kunne gleden stige opp i ham … Han fikk lyst til å vinke til henne eller rope et eller annet. Men han gjorde det aldri. Han ville aldri våge å forstyrre henne eller påkalle seg hennes oppmerksomhet. Det ville være jevngodt med selvmord og det var nettopp den grublingen hun holdt på avstand fra ham.

Hvor avhengig han enn var av henne, hendte det med jevne mellomrom at hun ble kjedelig og fargeløs. Det kunne gå dager uten at hun ga noe mer av seg selv. All kommunikasjon stoppet opp. Hun kom bare ut av verkstedet, kledd i de samme klærne, låste etter seg med den samme bevegelsen – (et lite puff mot døra, et røsk i håndtaket og en rask omdreining med nøkkelen – dette lille knepet hadde hun i motsetning til den mørke lært allerede andre dagen; og av det sluttet Jon at hun var mer intelligent enn venninnen) – og gikk over plassen med de samme skrittene som dagene i forveien. Da var det ikke lenger overskudd i henne. Det var rutine. Hun gjennomførte et tankeløst og gledesløst pliktløp så altfor likt hans eget. Og da kunne han til og med hate henne.

I slike stunder så han på den mørke isteden. Men den mørke var ikke Kristina. Hun var et par år eldre, og antagelig var hun gift og uten muligheter til å føre et annet liv enn det hun gjorde. Altså passet hun dårlig i drømmer om et annet liv. Det var noe ubevegelig over henne, og hun hørte altfor godt hjemme et sted. Jon kunne ikke noe for det, men han klarte aldri å fylle henne med noe virkelig vakkert. Hun tok livet av alle hans forsøk med sin målbevisste gange, sitt stramme, kontrollerte ansiktsuttrykk, måten hun kastet håret tilbake fra pannen på – som i en trass uten innhold. Når hun lo var det som om latteren ikke kom fra hjertet men fra hjernen, og det var en latter full av ironi og dobbeltbunner. Hele hennes vesen fylte Jon med vond likegyldighet.

Likevel kunne han ikke forestille seg Kristina uten den mørke. Kristina var ikke riktig Kristina uten henne. Kontrasten mellom dem framhevet det han var mest glad i ved Kristina – det naive ufordervede, hennes utallige muligheter for skjønnhet. Hun var friheten og løslatelsen, den mørke var reglementet og den ødeleggende selvdisiplinen.

En grå og kjølig sommerdag dukket Kristina plutselig opp med en eldre skranten dame ved siden av seg. Damen skulle være sommervikar for den mørke; allerede førsteinntrykket av henne sådde bange anelser i Jon. Og det var et sjokk for ham å oppdage at nå var det heller ikke Kristina som gikk over asfalten mot verkstedet. Det var et fremmed menneske. Sammen med den eldre damen oppførte hun seg på en helt annen måte enn ellers. Hun gestikulerte avmålt med hendene, forklarte et eller annet som virket usannsynlig viktig, og hun lyttet konsentrert hver gang hespetreet sa noe. Avstanden mellom dem var hele tiden den samme. De dunket ikke borti hverandre underveis – ingen lek, ingen fleip – og det var tydelig at Kristina ikke følte seg vel. I så fall var dette en annen måte å føle seg vel på. Det virket inn på holdningen hennes. Hodet var ikke lenger så bevegelig, skrittene var presise og kjedelige, og hun hadde lagt seg til et erfarent kniks med hoftene som ga Jon en beklemmende følelse. Latteren var heller ikke den samme; enten var det ingen latter i det hele tatt eller så var den behersket og tørr. Jon syntes til og med at hun lo skjærende falskt og at hun i tillegg var en dårlig skuespiller. Kanskje gjorde hun det for å tekkes eller glede den nye arbeidskameraten? Kanskje var det hennes måte å nærme seg et ukjent menneske på, altså et uttrykk for usikkerhet? Men Jon var flau på hennes vegne. Det fantes ikke noe annet ord på det enn bedrageri. Hun hadde bedratt ham! Forstillelse virker avslørende på en måte som umuliggjør drømmer.

Men dette inntrykket ble ikke stående. Det slo Jon at denne nye Kristina kanskje var den ekte Kristina, og at den Kristina han hadde lært å kjenne med den mørke var falsk. Det var forvirrende.

Han visste at mennesker endrer seg etter hvem de er sammen med, men denne forandringen var så total at forklaringen ikke kunne være så enkel.

Men ettersom sommerdagene gikk og tankene hans fikk roe seg, forsto han at en slik forandring likevel kunne være mulig, uten falskhet og forstillelse. Han sa til seg selv at det var en del av livet, av alt det som skjedde med menneskene utenfor murene. Kristina var både sånn og slik, og kanskje enda noe annet også. Det var mye, det var rikt, og det var komplisert. Men han vennet seg til det. Og etterhvert var det som om denne oppdagelsen knyttet ham enda sterkere til henne. Flere tråder forbandt dem med hverandre.

Men en liten utrygghetsfølelse ble værende i ham. Han tellet dagene i tre uker, og den mandag ettermiddagen da den mørke skulle begynne på jobb igjen, sto han spent ved vinduet og holdt seg i gitteret, passet på at ansiktet ikke kom for nær glasset slik at ånden hans skulle gjøre det ugjennomsiktig. Det hadde vært en varm og trykkende dag med over tredve grader i cellene. Margarinen lignet urin i de hvite skålene, alt som fantes av matvarer ble ødelagt. Lyset var intenst og avdekket ensomheten i sitt grelleste skjær. Kastanjetrærne nede ved muren leet ikke et blad.

Han hørte stemmene deres før han kunne se dem. De ropte et eller annet til vakta; en av dem lo litt påtatt høyt, og skoene smattet sommerlig varmt mot den mjuke asfalten – så var de der: den blonde og den mørke, Kristina og venninnen. Som vanlig skrittet de over fengselsgården med ryggene vendt mot ham. De snakket livlig sammen. Til og med den mørke virket levende i dag. Han kunne ikke se ansiktet hennes, men han følte at hun var brun og ung. Klærne var lette og luftige. Hvite. Også Kristina var lett kledd. Håret hennes virket lengre enn vanlig, og antagelig hadde hun nettopp gredd det, for det lå i regelmessige bølger over de runde skuldrene. Han kunne se lårene deres, midjene og musklene i ryggene, slanke og brune mot den hvite bomullen.

Det tok i underkant av halvannet minutt å gå fra porten og ned til verkstedet. Det var halvannet minutt ladet med en erotisk styrke som avvæpnet Jon fullstendig. Den traff ham på fantasiens mest nakne punkt og han lot hendene famle febrilsk nedover kroppen. Han trengte nesten ikke å berøre seg før orgasmen feiet gjennom ham. Cella fyltes av en svak vibrering som kom og gikk.

Så sto han utmattet og stirret mot doggen på vinduet. Gjennom en dus gråtone kunne han så vidt skimte Kristina som var i ferd med å låse opp døra til verkstedet. Som for enda en gang å demonstrere hvor umulig låsen var, gjorde hun en ekstra kraftanstrengelse med kroppen. Begge jentene lo igjen som om de var alene i verden. Så gikk de inn og lukket etter seg. For første gang kjente han frysninger i huden over dette lekende livet; de etterlot en smak av syrlig undring.

Da de kom ut igjen to timer seinere, sto Jon urørlig på samme sted. Heten lå ennå som en mett dis over plassen, og det lave sollyset sto rett i ansiktet på de to jentene. Han kunne se trekkene deres tydeligere enn noensinne; utleveringen virket nesten brutal.

Nå gikk de rolig og ikke så lattermilde ved siden av hverandre. Men de hadde begge et lunt smil i ansiktet som om de så fram til noe spesielt. Et møte kanskje. Et møte med et annet menneske!

Tanken hadde en uhyrlig virkning på Jon. Et møte med et annet menneske! Det var en svimlende mulighet. Som han ikke hadde hatt på to år, og som de to jentene kunne fråtse i med feminin kresenhet. De beveget seg i et hav av muligheter, ja antagelig hadde de ikke oversikten over en brøkdel av den rikdom som virkelig fantes. De var innsatt i celler de også, med metertykke vegger av blind overflod og selvtilfredshet.

Plutselig følte han seg distansert fra og ikke i ett med Kristina.

Stadig kom ansiktet hennes nærmere, og på grunn av det spesielle lyset i kveld var han i stand til å se noe han ikke hadde sett før. Uttrykket hennes ble for tydelig og lignet til slutt en naken forsteining. Han så en fasade falle sammen og avdekke en forskrekkelig banalitet. Forvandlingen skapte et sug av tomhet i ham. Tråden av drømmer han hadde spunnet rundt dette mennesket brast for øynene hans, og han rygget uvilkårlig tilbake i cella.

Klarheten i hva som hadde skjedd med ham kom ikke før det lød et smell fra fengselsgården. To smell. En av fangene på fjerde avdeling hadde kastet ut tallerkenen og koppen sin. De to jentene skvatt til idet bestikket ble splintret mot asfalten.

Da gjorde Kristina en utilgivelig bommert. Hun satte den ene foten framfor den andre, inntok en forurettet, barnslig positur og ga seg til å skrike en hel tirade av skjellsord opp mot vinduet hun mente bestikket kom fra.

Reaksjonen kom spontant. Plutselig, som på avtalt signal, fyltes gården med brøl og skrik. Det var ansikter i hvert eneste cellevindu. Hemningsløst lot fangene hat og forakt strømme nedover de to jentene. Flere og flere begynte å slå mot gitrene med tunge gjenstander, til rytmiske drønn ga gjenlyd i hele bygningen. Tallerkener, kopper, skåler, matrester, bøker, glass, kniver og gafler regnet ned fra alle kanter.

For første gang på to år følte ikke Jon seg alene. Han oppdaget at også han sto og skrek mot jentene. Han tok seg forfjamset i det og holdt inne et par sekunder, men så skrek han videre. Det var ikke snakk om å gjøre noe annet; rytmene slet ham med.

Kristina og den mørke ble vettskremte. De tok hverandre i hendene og løp hylende mot porten. De duvende kvinnebevegelsene lot seg på langt nær skjule under de halvt gjennomsiktige sommerklærne. Men selv etter at de var forsvunnet ville ikke bråket legge seg. Den taktfaste bankingen mot gitrene varte ved, nå blandet med vokternes kølleslag mot celledørene, dører som ble slått opp og igjen, ordrerop og dumpe brak. Etter lydene å dømme hadde også enkelte begynt å knuse cellene.

Jon grep den eneste stolen som fantes og splintret den mot vasken. Han tok det ene beinet og ga seg til å slå omkring i hytt og vær – mot veggene, radiatoren, gitteret, skapet, døra … Et meningsløst gurgel sto som en sprut ut av strupen hans.

Omsider ble han vekket av klampende skritt ute på galleriet og nøkler i døra. Brått klar i hjernen kastet han fra seg stolbeinet og satte seg på golvet i kroken mellom køya og veggen med hendene på hodet. Men de slo ham likevel. Røsket ham på beina, smekket på ham håndjern og slepte ham med seg i springmarsj bortover korridoren og ned trappene. Han gjorde ingen motstand. Etter ca. en time var roen gjenopprettet i fengselet.