Elisabeth Hammer

6

Misteltein

Hjerteskjærende valg

Elisabeth Hammer

6

Misteltein

Hjerteskjærende valg

PERSONER:

Selma Olsen – seriens hovedperson

Johan Olsen – Selmas far, arbeider på marineverftet

Ruth Anna Olsen – Selmas lillesøster

Ole Johan Olsen – Selmas lillebror

Ingeborg Olsen – Selmas lillesøster

Ranveig Hjertnes – nabo og Selmas bestevenninne

Sverre Hannestad – barndomsvenn og tidligere kjæreste

Bertha Stenersen – eier av kolonialen

Joakim Severin Tønnessen – legestudent fra overklassen, Selmas kjæreste

Kaptein Tønnessen – Joakims farfar, offiser i marinen

Einar Tønnessen – Joakims bror

Henny Vidtun – pike fra overklassen

Victoria Poulsen – pike fra overklassen

Herr Tjønn – Ole Johans lærer

Olga Meyer – nabo

Fru Kannestad – sladrekone

Fru Enoksen – fra Vergerådet

Herr Evensen – politibetjent

Herr Kvisle – kriminaletterforsker

Slik sluttet forrige bok:

Baljen hun brukte til å bære tøyet i, pleide vanligvis å stå ved snorene. Men det var Bertha som hadde hengt klærne ut til tørk, og hun måtte ha båret baljen tilbake til bryggerhuset. Selma gikk for å hente den.

Igjen kom hun på drømmen hun hadde hatt på sykehuset, hvor levende den hadde vært da hun hadde sakføreren etter seg. Hun strøk seg raskt over den nakne armen. Werensten måtte ha vært der, på rommet, mens hun sov. Hun åpnet døren og gikk inn i bryggerhuset. Det var stupmørkt der inne, men i det svake kveldslyset som slapp inn av døren, kunne hun så vidt se omrisset av baljen på gulvet ved veggen.

Hva betød den drømmen? For det hadde ikke bare vært Werensten hun så for seg, men også en skremmende mann som hele tiden holdt seg i skyggen, en mann hun bare hadde sett øynene til, og …

Plutselig føltes bena valne. For det intense blikket hadde hun da sett før? Flere ganger, senest kvelden før da hun hentet Joakim i Keisemarken. Det var kapteinen hun hadde drømt om, det var han som stod i bakgrunnen! Igjen så hun ham i vinduet, det hatefulle blikket han hadde sendt henne hadde fått frykten til å gripe om henne.

Jeg ba deg om å ta deg av henne! Kaptein Tønnessens ord kom tilbake til henne, fra telefonsamtalen hun hadde overhørt den gangen Ingeborg ble skadet, og de hadde vært i kapteinens hus.

Jeg betaler deg godt for at du skal rydde opp i disse feiltakelsene, da forventer jeg at det håndteres diskret og uten at myndighetene blandes inn. Neste gang det skjer, skal ingen oppdage det, er det forstått? Og i hvert fall ikke politiet!

Det var det han hadde sagt, og det var ikke lenger noen tvil om hva han hadde snakket om, det måtte være kvinnene som ble holdt fanget i bygården. Kaptein Tønnessen var «sjefen».

Hun var tørr i munnen, hjertet slo raskt i brystet. Han hadde vært forsiktig hittil, holdt seg i ro og vist seg bekymret da kvinnen på Sølvkronen ble funnet. Men nå når han stod i fare for å bli avslørt, var det ikke godt å si hva han ville finne på. Han var helt uberegnelig, livsfarlig.

Hun bøyde seg for å plukke opp baljen fra gulvet da det lille lyset hun hadde hatt, brått forsvant. En skjelving begynte på toppen av issen og bølget seg gjennom kroppen, helt ned i tærne. Hun var ikke lenger alene. Raskt rettet hun seg opp og snudde seg rundt.

Døråpningen var stengt, han fylte den helt, og blikket var akkurat så hatefullt og kaldt som hun husket. Det var kaptein Tønnessen.

Kapittel 1

Horten, slutten av juli 1921

Selma så ham ikke klart i mørket, likevel var hun ikke i tvil. Det var kaptein Tønnessen som stod i døråpningen, det var hans ruvende skikkelse som stengte henne inne i det lille bryggerhuset. Hun blunket forfjamset, helt satt ut av dette utenkelige. Men om hun ikke helt greide å forstå at hun så rett, var kroppen hennes ikke i tvil. Hårene hadde reist seg på armene, og hun var knusktørr i munnen. For når kapteinen oppsøkte henne hjemme, dukket opp sent på kvelden og fulgte henne til bryggerhuset i ly av mørket, var det ingen tvil om hva han ville. Han kom på grunn av Joakim, for å sørge for at deres affære tok slutt en gang for alle. Var hatet hans så stort at han ikke brydde seg om at muskelmannen hans var i fengsel denne gangen? Kom han selv for å strupe henne slik han hadde sørget for at det ble gjort med kvinnene i bygården? Hun ville skrike om hjelp, men det kom ikke en lyd over leppene.

– Frøken Olsen, sa han med en stemme så kjølig at Selma grøsset. – Nå skal De høre på meg, fortsatte han og tok et skritt inn i bryggerhuset. Bevegelsen rykket Selma ut av den lammende tilstanden hun hadde vært frosset fast i, og hun snublet bort fra ham og inn mot veggen. Fingrene følte seg frem, og lettelsen rislet gjennom kroppen da hun fant lysbryteren. I håp om at det ville gjøre kapteinen litt mindre skremmende; at det ville fortrenge dette marerittet hun stod overfor, skrudde hun på lyset.

Den lille glødelampen over hodene deres ga et svakt lys, men virket mot sin hensikt. Nå ble øynene hans liggende mørke under buskete bryn, og de renskårne trekkene i ansiktet fikk dype skygger. Han var like skremmende som han hadde vært i mørket, men nå så hun også at han gliste, tilfreds med å se redselen han hadde forårsaket hos henne. Det vekket noe i henne, en trass og et temperament som gjorde at hun greide å tenke. Hun måtte komme seg unna, finne en løsning.

– Om De vil … snakke med meg, herr Tønnessen, foreslår jeg at vi går innendørs? Hun kjempet hardt for å holde stemmen behersket, men klarte det ikke. Det var vanskelig å få ordene frem, det var som om de klumpet seg i munnen.

– Nei! utbrøt han skarpt. – Dette tar ikke lang tid. Han smalnet blikket. – De skal holde Dem borte fra Joakim, aldri oppsøke ham igjen. Hvert av ordene lød som en piskesnert. – Er det forstått? Han lente seg truende fremover, men flyttet seg ikke. Hun kastet et raskt blikk ned på nevene hans, og så at de var knyttet. Det hadde hun sett før, og hun var ikke i tvil om at han kjempet for å holde raseriet under kontroll. Han kom til å slippe det løs når han hørte svaret hennes, og denne gangen trodde hun ikke at han ville nøye seg med en ørefik.

– Jeg tror … Hun tok et lite skritt til siden, litt nærmere døren, uten å slippe ham med blikket. Om han kastet seg frem mot henne, kunne hun greie å dukke under armene hans og unnslippe. – Herr Tønnessen, jeg … Igjen tok hun et lite skritt til siden, men heller ikke denne gangen beveget han seg, og hun ble modigere. – Jeg kan ikke gjøre noe slikt. Vi elsker hverandre, Joakim og jeg, og selv om jeg skulle gjøre som De ber meg om, vil ikke Joakim … Hun svelget resten av ordene da han tok et skritt mot henne.

– Joakim! fnøs han. – Han vet ikke hva han vil. De har forført ham med fagre ord og en villig favn, fått ham til å glemme hvilken fremtid som venter på ham. Men jeg ser Dem, frøken Olsen! Jeg ser at De er en lykkejeger, et utspekulert kvinnemenneske som vil utnytte min sønnesønn på det groveste.

– Nei, jeg …

– Nå snakker jeg! avbrøt han skarpt, og Selma tidde. Hun husket hvor vondt hun hadde fått i kinnbenet sist hun hadde trosset hans forbud.

– Om ikke jeg uttalte meg tydelig forrige gang vi to snakket sammen, skal jeg nå gjøre det klinkende klart for Dem, fortsatte han. – Jeg vil ødelegge Dem og hele Deres familie om De ikke lar ham være i fred.

– Joakim vil aldri la det skje, sa hun spakt.

– Nei, det vil han nok ikke, og derfor er det De som må bryte med ham. Han hyttet med en pekefinger mot henne. – Og det er best for Dem om De gjør det overbevisende nok til at han tror Dem.

– Det vil jeg aldri gjøre, sa hun lavt, men med fast stemme. – Jeg elsker Joakim, jeg …

– Å, ikke skap Dem! brøt han inn, og et drag av vemmelse for over ansiktet hans. – De er som en gatepike, er De ikke? De lukter penger og skal selge Dem dyrt. Men det er jeg forberedt på, og De skal få det som De vil. Han trakk pusten og rynket øyenbrynene. – Er De tilfreds med en sum på to tusen kroner?

– Hva er det De sier? Hun måpte, helt uforberedt på hvilken vending denne samtalen hadde tatt. To tusen kroner var mer enn hun tjente på et helt år i kolonialen.

– Er De ikke fornøyd? Han måtte ha tolket den sjokkerte tausheten hennes som at hun ikke var tilfreds med beløpet, for han fortsatte: – Tre tusen, og det er mitt siste tilbud. Det bør De ikke avslå, la han advarende til. Men nå hadde den verste frykten lagt seg, snarere var hun rasende på ham for at han kunne være så frekk.

– Hvordan våger De å foreslå noe slikt? Eier De ikke skam i livet? Hun så fortørnet på ham. – Jeg kan forsikre Dem om, herr Tønnessen, at uansett hva De tilbyr meg, vil det ikke være nok. Jeg kunne aldri gjøre noe slikt mot Joakim, min kjærlighet er ikke til salgs!

– Nei, De tror vel det er mer å hente om De blir ved hans side, sa han hånlig. – Men tenk Dem nøye om. Joakim er ikke dum, han vil snart innse at hele affæren er en feiltakelse, og jeg kan forsikre Dem om at jeg vil gjøre alt jeg kan for å åpne øynene hans. Han har en stor fremtid foran seg, og De skal ikke få hindre ham!

– Hva mener De? Jeg vil da aldri hindre Joakim i noe?

– Ikke prøv Dem! De vet hva jeg snakker om, freste han med en kraft som avholdt henne fra å spørre mer. Så fortsatte han: – Er De virkelig så egoistisk at De vil trumfe gjennom viljen Deres, på tross av at det er til det beste for både Joakim og familien Deres om De lar det være? Tre tusen kroner er nok til å løfte søsknene Deres ut av fattigdommen, til å gi dem et godt liv. Han hevet stemmen. – Og er De egentlig sikker på at Joakim en dag vil gjøre Dem til sin hustru? Har De egentlig råd til å si nei til mitt tilbud? Han hadde truffet et ømt punkt, for Joakim hadde aldri gitt henne grunn til å tro at han gikk med planer om å ekte henne, men hun lot seg ikke bringe ut av fatning. Hun var uansett ikke ute etter Joakims penger.

– Jeg vet ikke hva Joakim planlegger for fremtiden, men jeg vil uansett aldri ta imot de skitne pengene Deres! Det føltes godt å få sagt det; å sette ham på plass, men idet hun så øynene hans blusse opp i raseri, kom redselen tilbake. Dette hadde nok ikke vært klokt, hvordan kunne hun glemme så fullstendig at hun akkurat hadde fryktet for sitt eget liv?

Hittil hadde kapteinen opptrådt behersket, men nå glødet øynene hans i mørket. Nevene ble knyttet på nytt, og en blodåre kom til syne i pannen hans. Da han tok et skritt nærmere, stivnet Selma av frykt. Han stod så nær at hun kjente varmen fra pusten hans mot ansiktet.

– Dumme tøs! snerret han, og Selma kjente spyttdråpene mot huden. – Jeg trodde vel De skulle si noe slikt, men nå kan De angre at De var så sta! Selv om De ikke fortjente det, forsøkte jeg å gi Dem en mulighet, for Joakims skyld. Men nå gir De meg ikke lenger noe valg. Dette er De selv ansvarlig for, frøken Olsen, husk det! Ordene hans sendte kuldegysninger nedover ryggen. Ville han drepe henne likevel? Her og nå? Hun snappet etter pusten og så forskrekket på ham.

– Selma? Berthas stemme lød fra huset, men hun var altfor langt unna. Kapteinen hadde hørt det også. Han skottet så vidt over skulderen, men da han snudde seg igjen, var det noe isnende kaldt i blikket hans, som om han hadde tatt en fatal beslutning. Så skjedde alt raskt. Selma rakk så vidt å snappe etter pusten før det var for sent. Lamslått så hun hvordan hånden hans skjøt frem mot halsen hennes, og det var ingenting hun kunne gjøre for å slippe unna.