Debbie Macomber

Stjernenatt

Debbie Macomber

Stjernenatt

Til Conny og Gina Johannesson

som takk for deres

vennskap og talent

Julen 2013

Kjære venner, som dere kanskje allerede har gjettet, elsker jeg julen. Hjemme hos oss er det pyntet, både ute og inne, helt fra Thanksgiving og til over nyttårshelgen, med juletrær, julekrybber, lys og et utall av juledekorasjoner. Og på grunn av min store kjærlighet til denne høytiden, har jeg skrevet en julefortelling hvert år, simpelthen fordi jeg ikke har kunnet la julen passere uten å sette mitt eget unike stempel på den.

Mange av leserne mine forteller meg at de begynte å lese bøkene mine etter å ha oppdaget en av julehistoriene mine. Opp gjennom årene har jeg skrevet historier om engleaktige skapninger – Shirley, Goodness og Mercy – for ikke å glemme Mrs. Miracle, som er en av lesernes absolutte favoritter, og en av mine egne også. Jeg har skrevet romantiske komedier også, noen av dem så morsomme at jeg lo så tårene rant mens jeg skrev dem.

Starry Night er en litt ny erfaring for meg. Den er ganske enkelt en kjærlighetsroman, en vilt romantisk fortelling fra et av favorittstedene mine på jorden – Alaska. Jeg har fløyet over den nordlige polarsirkelen selv, sammen med mannen min, Wayne, og sett nordlyset. Noen av dere vil kanskje kjenne igjen Sawyer O’Halloran, som dukker opp bare for moro skyld i denne boken, fra Midnight Sons-serien min.

Jeg er så heldig at jeg får jobbe sammen med verdens mest fantastiske forlagsteam. Shauna Summers og Jennifer Hershey har redigert denne historien. Agenten min, Theresa Park, har vært min mest iherdige heiagjengleder, sammen med Rachel Bressler. Gjengen ved Random House – Libby McGuire, Susan Corcoran, Kim Hovey og Kristin Fassler – har tilført den små magiske penselstrøk og sørget for at den har fått mest mulig publisitet, slik som de for øvrig har gjort med alle bøkene mine. Og det, kjære venner, er bare toppen av isfjellet. Min egen stab – Renate Roth, Heidi Pollard, Carol Bass, Wanda Roberts, Adele LaCombe og Katie Rouner – er etter hvert blitt både min høyre og min venstre hånd. Jeg skylder dem stor takk, alle sammen,

Jeg er sterkt fristet til å gi dere detaljer av historien, men skal ikke frata dere gleden av å lene dere tilbake i stolen, bla om til første side og begynne å lese. Og når dere er ferdige med siste side, håper jeg at dere vil lukke boken og si at dette er en av de mest romantiske julefortellingene dere noensinne har lest.

God jul!

Debbie Macomber

PS. Jeg liker alltid å få høre fra leserne mine. Dere kan kontakte meg på Facebook eller på nettsiden min, www.debbiemacomber.com eller skrive til meg på adressen P.O.Box 1458, Port Orchard, WA 98366.

Kapittel 1

Carrie Slaytons føtter holdt på å ta livet av henne. Hun hadde stått og gått i nitti minutter, i et par sko med fem centimeter høye hæler – under en kunstauksjon til inntekt for et veldedig formål, i sentrum av Chicago. Hun skjønte ikke hvordan skoene kunne være så vonde å gå i. De passet jo så perfekt til den svarte kjolen hennes. Forfengelighet, tenkte hun, ditt navn er mote.

«Navnet mitt staves med to l-er,» sa den middelaldrende kvinnen som sto foran henne. Hun var behengt med glitrende diamantsmykker. «Michelle, med to l-er.»

«Ja, riktig.» Carrie streket under navnet, som nå var korrekt skrevet. Michelle, med to l-er, hadde nettopp brukt tretti tusen dollar på det mest latterlige kunstverk Carrie hadde sett i hele sitt liv. Riktig nok var det til inntekt for en god sak, men nå mente Michelle selvfølgelig at hun hadde rett til å bli nevnt i nyhetsartikkelen Carrie skulle skrive for neste utgave av Chicago Herald.

«Det er fint om du kan få med et bilde av mannen min og meg i artikkelen også,» tilføyde hun. «Kanskje du kan ta det mens vi står foran maleriet.»

Carrie kastet et blikk over skulderen, mot Harry, fotografen som var med henne fra avisen.

«Men Lloyd og jeg vil naturligvis godkjenne bildet før du trykker det.»

«Naturligvis.» Carrie smilte tvungent. Hun måtte ut av disse grusomme skoene, og det så fort som mulig, for ellers kom føttene hennes til å bli totalt deformerte, for evig og alltid. Hun vrikket på tærne i et forsøk på å dempe smertene, men det gjorde bare problemet enda verre.

Harry – velsignet være ham – kom straks bort med kameraet klart, og tok et par bilder av paret, mens de sto oppstilt foran maleriet, som kanskje skulle forestille en rød blomst, eller en skvist tomat eller muligens et drapsåsted. Carrie hadde ennå ikke funnet ut hva. Tittelen røpet lite og ingenting. Rødt. Ja visst, maleriet var holdt i den fargen, men hva det skulle forestille, var et mysterium.

Michelle la merke til at Carrie stirret på lerretet. «Fabelaktig, hva?» sa hun.

Carrie la hodet på skakke, først til den ene siden og så til den andre, og prøvde å finne ut hvordan bildet kunne tolkes. Michelle med to l-er sto helt tydelig og ventet på svaret hennes. «Ja,» sa hun til slutt. «Det er oppsiktsvekkende.»

Harry prøvde ikke engang å skjule smilet sitt. Han visste at den eneste tanken Carrie hadde i hodet akkurat nå, var å få av seg de hersens skoene. Var det dette hun hadde studert journalistikk for? Herregud!

Hun visste selvfølgelig at hun var heldig som hadde fått seg jobb i en så prestisjetung avis. En av foreleserne hennes hadde lagt inn et godt ord for henne og sørget for at hun ble innkalt til intervju. Carrie hadde nesten fått sjokk da hun ble ansatt. Hun hadde vært fra seg av glede, entusiasme og forventning.

To år senere hadde pipen fått en litt annen lyd. Hun hadde fått som fast jobb å skrive avisens sosietetsside. Da hun ble ansatt, var hun blitt forespeilet at hun en dag kom til å få skrive større, viktige artikler, gjøre intervjuer og få skrive interessante saker om mennesker, saker som vekket følelser hos leserne. Hittil hadde det ikke skjedd, og hun følte seg fanget, frustrert og undervurdert, som om talentet hennes ble kastet bort.

Og på toppen av alt, bodde hele familien hennes på den nordvestlige Stillehavskysten. Carrie hadde flyttet fra alt og alle hun elsket der oppe, inkludert Steve, kjæresten fra college. Han hadde giftet seg mindre enn seks måneder etter at hun begynte å jobbe i Chicago. Det hadde sannelig ikke tatt ham lange tiden, tenkte hun. Det verste av alt, var at hun var så opptatt med å skrive om sosiale begivenheter at hun knapt fikk tid til noe sosialt liv selv. Hun datet en gang iblant, men hadde ennå ikke funnet noen som fikk hjertet hennes til å banke fortere. Mannen hun hadde vært ute med noen ganger den siste tiden, var mer en venn enn en potensiell kjæreste, og etter historien med Steve var hun sant å si litt skeptisk til å innlede et forhold til en mann igjen. Men, tenkte hun, kanskje ting ville endre seg når hun sluttet i Herald, fikk seg ny jobb i en avis i Seattle-området og flyttet hjem igjen.

Carrie var endelig hjemme i leiligheten sin igjen, tok forsiktig av seg skoene og sukket dypt av lettelse.

Nå var det nok. Hun var ferdig i Herald. I morgen tidlig skulle hun levere inn oppsigelsen sin, og i løpet av oppsigelsestiden – som var to uker – ordne med fremleie av leiligheten og søke ny jobb i Seattle. Hvis sjefsredaktøren, Nash Jorgen, ikke ville gi henne sjansen til å få vise hva hun dugde til, hva var da vitsen med å bli? Hun nektet å la seg bli satt til intetsigende, banale oppgaver lenger. Hun ville ha muligheten til å få prøve seg på nye og mer krevende områder.

Hun haltet inn på soverommet og sank ned i sengen, sliten, frustrert og fast bestemt på å skape forandring i livet sitt.

«Dette kan du umulig mene,» sa Sophie Peterson, den nærmeste venninnen hennes i avisen, da Carrie fortalte henne om beslutningen.

«Jo, jeg mener det, helt alvorlig,» svarte Carrie, mens hun haltet bort til skrivebordet sitt.

«Hva er skjedd med foten din?» Sophie fulgte etter henne.

«Ren idioti fra min side. Jeg fant et par utrolig fine sko som passet perfekt til en kjole jeg har, men de hadde dem bare i et halvt nummer mindre enn det jeg vanligvis bruker. De var som sagt helt perfekte, og de var på tilbud også, et av disse tilbudene der du kjøper et par og får par nummer to til halv pris. Jeg klarte ikke å motstå fristelsen, og nå får jeg svi for det.»

«Carrie, ikke gjør det.»

«Slapp av. Jeg kommer aldri til å bruke dem mer. Jeg har allerede lagt dem i en pose med sko som skal gis bort til veldedighet.»

«Ikke det,» sa Sophie. «Ikke lever inn oppsigelsen din, mener jeg! Det er bruk for deg her.»

«Ikke som reporter, nei.» Carrie slapp håndvesken ned i nederste skuff i skrivebordet og dro av seg den tykke vinterjakken. «Beklager, Sophie, men jeg har bestemt meg. Nash kommer aldri til å gi meg et anstendig oppdrag her, det vet både du og jeg.»

«Du er din egen verste fiende.» Sophie lente seg mot skilleveggen mellom sitt eget og Carries avlukke og la armene og føttene i kors.

«Hvordan det?»

«Vel, for det første er du perfekt for sosietetsspalten. Du er fantastisk pen, du er høy og slank. Og du ser ut som en filmstjerne når du kler deg i en tettsittende, svart kjole og høyhælte sko. Og det fantastiske håret ditt … så langt og tykt og naturlig krøllet … det er ikke rart at Nash vil ha deg til jobben som sosietetsreporter, Carrie. Han er ikke dum heller. Han vet hva han gjør.»

«Hvis utseendet er det eneste kriteriet –»

«Det er mye mer enn bare det,» fortsatte Sophie og avbrøt henne. «Du er usedvanlig flink med folk. Du trenger bare å blunke søtt med de babyblå øynene dine, og helt fremmede mennesker åpner seg for deg. Det er en helt spesiell egenskap du har der, Carrie, det er det virkelig.»

«Ok, jeg har kanskje lett for å omgås folk, men å skrive avisens sosietetsspalte er ikke det jeg har lyst til. Jeg har lyst til å få jobbe som journalist, en skikkelig, ordentlig journalist, og få skrive om virkelige nyheter og interessante mennesker.» I starten hadde Carrie følt seg smigret over at folk nærmest snublet i sine egne ben for å få presentert seg selv under begivenhetene hun dekket. Men det hadde ikke tatt lange tiden før hun skjønte hvorfor: de ville sikre seg at hun fikk nettopp deres navn på trykk. Det var nesten sjokkerende hvor langt noen var villige til å gå for å bli lagt merke til. Hun hadde gått raskt lei alt sammen, og det bekymret henne enda mer enn det faktum at Nash ikke hadde såpass tro på henne at han ville bruke henne til seriøse oppdrag.

Ferier og høytider var det aller verste. Kalenderen var ikke kommet lenger enn til starten på november, men galskapen var allerede begynt, og listen over selskaper og fester som Nash hadde gitt henne i oppdrag å dekke, var lang som et vondt år. Halloween-pynten sto fremdeles på skrivebordet hennes, men et juletre var allerede kommet opp i vinduet i kjøpesenteret på den andre siden av gaten.

Hun gikk rett inn på Nash Jorgens kontor, fast bestemt på å gjennomføre planen sin.

Nash var veteran i nyhetsbransjen. Han så opp fra PC-skjermen da hun kom inn, kastet et raskt blikk på henne og så tydeligvis straks at hun kom i et spesielt ærend, for han trakk skuldrene opp og slapp et trett sukk. «Hva er det nå da?» gryntet han.

«Jeg vil bare få levere oppsigelsen min.»

Reaksjonen hans ble ikke helt som ventet. Han blunket bare et par ganger og strøk hånden nedover den ene siden av ansiktet, som var dekket av daggamle skjeggstubber, og så sa han: «Noen spesiell grunn til det?»

«Jeg har hele tiden håpet på en sjanse til å få bevist at jeg er en dyktig reporter, men jeg kommer tydeligvis aldri til å få skrive om annet enn sosietetsbryllup her. Da du ansatte meg, sa du at jeg skulle få oppdrag som nyhetsreporter etter hvert.»

«Jeg husker ikke lenger hva jeg sa den gangen. Men hva er i veien med jobben du har, da? Du gjør jo en flott jobb med sosietetsspalten.»

«Det er ikke det jeg har lyst til å jobbe med.»

«Vel, hva så? Gjør ditt beste i jobben du er satt til, så kommer nok gjennombruddet du venter på en dag også.»

Carrie var lei av å vente. Hun rettet skuldrene, mer bestemt enn noensinne på å gjennomføre beslutningen sin. «Jeg vet at jeg er heldig som har fått jobb i Herald. Det var et skikkelig kupp å få denne stillingen, men dette er ikke den typen karriere jeg ønsker meg. Du gir meg ingen sjanse til å utvikle meg.» Hun la oppsigelsesbrevet på skrivebordet hans.

Nå reagerte han endelig. Han snudde svingstolen og så på henne igjen, rynket brynene og dro hånden gjennom det tynne håret. «Du mener det tydeligvis, hva?»

En sitring løp nedover ryggraden hennes. Han lyttet faktisk til henne. «Ja. Jeg mener det.»

«Ok, greit.» Han strakte seg over skrivebordet, tok opp en innbundet bok som lå der og rakte henne den. «Få tak i Finn Dalton, få et intervju med ham og skriv en historie som jeg kan trykke.»

Hun tok boken og så på forfatterens navn. Det var ukjent for henne. «Og hvis jeg gjør det?»

«Vel, for det første er det bare en mikroskopisk sjanse for at du skal klare å lokalisere ham. Hver eneste journalist i hele universet er på jakt etter ham, for å få intervjue ham, og hvis du virkelig klarer det ingen andre har klart, nemlig å finne ham, og hvis han er villig til å la seg intervjue av deg, og vi trykker intervjuet, skal du få slippe å skrive avisens sosietetsspalte mer.»

Carrie var plutselig usikker. Det var nesten ikke til å tro, men han tilbød henne faktisk en sjanse. Nå var det opp til henne å bevise at hun dugde. Hun våget ikke å vise ham hvor opprømt hun var. «Jeg skal finne ham,» sa hun bare.

Han lo snøftende, som om han moret seg over selvsikkerheten hennes, men i neste øyeblikk var han alvorlig igjen. Han rynket brynene på nytt og så skarpt på henne noen lange sekunder, og så gled seg smil over de røffe trekkene hans. «Det skulle ikke forundre meg. Hør her – hvis du klarer å få et intervju med Finn Dalton, skal du få alle de oppdrag du måtte ønske deg etterpå.»

Carrie rygget ut døren igjen og rettet pekefingeren mot ham. «Nå har du lovet det.»

Men sjefsredaktøren var allerede konsentrert om dataskjermen sin igjen og virket ikke som om han hørte henne lenger. Det spilte forresten ingen rolle heller, for hun hadde hørt ham. Klart og tydelig.

Hun lukket døren etter seg og sjekket raskt boken, for å se om forfatteren var avbildet noe sted, men hun fant ikke noe bilde, ikke engang på innbrettet av smussomslaget.

Hun satte kurs tilbake mot skrivebordet sitt, men stoppet et øyeblikk foran Sophies. «Har du hørt navnet Finn Dalton?»

Sophie så på henne og hevet brynene. «Har ikke du?»

«Nei.» Bokens tittel var ikke til mye hjelp, den heller. Alene. Det ene ordet sa så godt som ingenting. Omslaget vise et bilde av et snøkledd landskap med noen spredte, stive, nakne trær.

Sophie ristet på hodet. «Hvor har du vært, egentlig? I en annen verden?»

«Nei. Hvem er denne fyren?»

«Han er survivalist og bor alene et eller annet sted i villmarken oppe i Alaska.»

«Å.» Denne opplysningen var litt foruroligende, men Carrie lot seg ikke skremme. Hun var født og oppvokst i delstaten Washington. Nå hadde hun håpet å få dra hjem til familien i Thanksgiving-helgen, men hvis hun i stedet måtte bruke feriedagene til å lete etter Finn Dalton, ville hun gjøre det.

«Boken hans har ligget på bestselgerlistene i nesten sju måneder, og på førsteplass mesteparten av tiden.»

Carrie så imponert på Sophie. «Hva skriver han om?»

«Han er en av disse mennene som du kan slippe løs i villmarken med en pakke tyggegummi, en lommekniv og et lommetørkle, og innen du finner ham, har han bygget seg både hytte og kano. Etter det jeg har lest, er historiene hans om livet og overlevelsen på tundraen i Alaska slik at de får håret til å krølle seg. Ikke at ditt trenger flere krøller, forresten.»

Carries viltre, brune hår hadde alltid vært en kilde til bry for henne og til morsomheter for andre. Hun prøvde så godt hun kunne å temme de egenrådige krøllene, men de levde stort sett sitt eget liv.

«Nash sier at han ikke gir intervjuer.»

«Det stemmer, han gjør ikke det. Han er som et gjenferd. Ingen har noensinne sett ham eller snakket med ham.»

«Men hva med forlaget hans, da? Redaktøren hans?»

«Nei.» Sophie ristet på hodet. «Alt har vært gjort via PC og e-post.»

«Vel, da …»

«Det eneste man vet, er at han bor et eller annet sted i nærheten av en innsjø i Alaska, ikke så langt fra den nordlige polarsirkelen.»

«Men hvordan vet du så mye om ham, da?»

«Jeg vet nesten ingenting om ham. Ingen vet noe særlig om ham. Pressen har lett som gale etter ham i lengre tid. En masse journalister har prøvd å oppspore ham, men uten hell. Ingen aner hvordan de skal finne ham, og han ønsker helt tydelig ikke å bli funnet heller. Han burde heller gitt boken sin en annen tittel. La meg være i fred, eller noe sånt. Folk kan jo gå rett forbi ham på gaten uten å ane at de har sett ham, og etter det jeg har lest, er det nettopp slik han vil ha det også.»

Carrie ble mer og mer fascinert. Hun bladde fraværende gjennom noen sider i boken. «Nash sier at jeg kan få et hvilket som helst oppdrag jeg måtte ønske etterpå, hvis jeg klarer å få et intervju med Finn Dalton.»

«Det tror jeg så gjerne. Nash er en dreven ringrev. Han har vært i denne bransjen lenge nok til å vite at han har gitt deg et umulig oppdrag.»

Carrie så opp. «Jasså, tror han det? Vel, jeg akter å prøve uansett.»

«Jeg liker ikke å være gledesdreper, Carrie, men du kommer aldri til å finne denne fyren. Dyktigere og mer erfarne reportere enn både deg og meg har prøvd, uten å klare det. Aviser, nyhetsmagasiner og andre mediekanaler har i lengre tid prøvd å finne opplysninger om ham, men uten hell. Finn Dalton ønsker rett og slett ikke å bli funnet.»

Det var godt mulig, tenkte Carrie, men hun aktet uansett ikke å gi opp før hun hadde prøvd engang. Dette var altfor viktig for henne til at hun kunne kapitulere bare fordi det virket vanskelig. Skulle hun ha en sjanse til virkelig å gjøre karriere som journalist, var hun nødt til å finne Finn Dalton. Hele fremtiden hennes i Chicago Herald sto på spill nå.

«Jeg beundrer pågangsmotet ditt,» mumlet Sophie, «men jeg er redd du kommer til å stange hodet mot veggen i denne saken, Carrie, og ikke bare én gang.»

«Ja, det er godt mulig.» Carrie innrømmet gjerne at det ville bli vanskelig å finne Dalton. «Men jeg nekter å gi meg her i avisen uten å ha forsøkt engang.» Hun skjønte selvfølgelig at Sophie ikke mente å være negativ. «Jeg vil ha denne sjansen, og må jeg ut på tundraen og lete etter Finn Dalton, tar jeg på meg tundrastøvlene mine og drar.» Bare hun slapp de håpløse skoene hun hadde tråkket rundt i dagen før, tenkte hun.

Carrie gikk umiddelbart i gang med prosjektet sitt om å finne Finn Dalton, og det aller første hun gjorde, var å lese boken hans. Ikke bare én gang, men tre. Og under lesingen streket hun under alt som ga hint om identiteten hans.

I to dager hoppet hun over lunsjen og brukte lunsjpausen foran PC-en, på intens, konsentrert leting etter opplysninger som kunne hjelpe henne med å finne Finn Dalton. Hun hoppet fra den ene søkemotoren til den neste.

«Hvordan går det?» spurte Sophie, da de støtte på hverandre på vei ut døren et par dager senere.

«Bra.» Faktajakten hadde etter hvert gitt Carrie et bilde av mannen som hadde skrevet den forbløffende boken, og etter å ha lest den for tredje gang, følte hun nesten at hun kjente ham. Han hadde ikke alltid levd som eremitt. Han hadde vokst opp i Alaska og hadde lært av faren å leve av det som naturen ga. Han forgudet åpenbart faren. Og én ting var helt tydelig: han hadde ikke bruk for noen kvinne i livet sitt. Kvinner var ikke nevnt i boken hans en eneste gang, verken moren eller andre. Og det som mest av alt fanget Carries oppmerksomhet under lesingen, var det han ikke sa i teksten.

«Funnet noe avgjørende?» spurte Sophie.

«Ikke ennå.» Hun nølte litt. «Har du lest boken?»

Sophie nikket. «Selvfølgelig. Det er vel ikke mange som ikke har det.»

«Har du lagt merke til at han aldri nevner kvinner med et eneste ord? Jeg har en følelse av at han er mistroisk til alle av hunkjønn.»

Sophie trakk på skuldrene, som om dette var en uvesentlig detalj, men hun hadde jo selvfølgelig ikke lest boken med argusøyne, slik Carrie hadde.

«Hvor gammel tror du han er?» spurte Sophie.

«Det aner jeg ikke.» Finn var en meget dyktig skribent og historieforteller. Men historiene han fortalte, kunne ha skjedd omtrent når som helst i løpet av de siste tiårene. Helt nylige hendelser ble ikke nevnt med et eneste ord i boken.

Sophie la armene i kors over brystet og fikk et tankefullt uttrykk i ansiktet. «Men det virker som om han har overlevd i villmarken i ganske mange år, så jeg gjetter på at han er rundt femti eller noe sånt.»

Vel, tenkte Carrie, det hadde ingen hensikt å spekulere. «Vet du hva?» sa hun. «Når jeg finner det ut, blir du den første som får vite det.»

Sophie smilte og nikket. «Avtale.»

Da Carrie samme kveld gjorde seg klar til sitt siste veldedighetsarrangement, ringte mobilen hennes. Det var moren i Seattle. De snakket sammen på telefonen minst to-tre ganger i uken. Carrie hadde et veldig nært forhold til familien sin og savnet dem voldsomt.

«Hei, mamma,» sa hun og klemte mobilen mot det ene øret, samtidig med at hun prøvde å feste en perleøredobb i det andre.

«Hei, skatt. Er du opptatt?»

«Nei da, jeg har alltids et par minutter ledig.» Hun flyttet mobilen over til det andre øret og fikk festet den andre øredobben også, og så stakk hun føttene ned i et par høyhælte sko som var gode å gå i. Hun hadde avtalt å møte Harry om en halv time.

«Pappa og jeg gleder oss veldig til å se deg igjen under Thanksgiving.»

«Ja, apropos det.» Carrie tok opp håndvesken og stakk den under armen, mens hun fortsatte å presse mobilen mot øret. «Jeg kan ikke fordra å måtte fortelle deg dette, mamma, men det er mulig at jeg ikke kommer hjem til Thanksgiving.»

«Hva?»

Moren klarte ikke å skjule skuffelsen.

«Har du hørt om Finn Dalton noen gang?» fortsatte Carrie.

«Selvfølgelig. Din far likte boken hans så godt at han kjøpte to eksemplarer til av den. Jeg har lest den, jeg også. Han er litt av en mann, denne Dalton.»

«Jeg har planer om å intervjue ham.»

«Å? Har du? Etter det jeg har hørt, gir han ikke intervjuer.»

«Nei, jeg har hørt det samme.»

«Hender det at han kommer til Chicago?»

«Det er vel heller tvilsomt,» mumlet Carrie. Hadde det bare vært så enkelt, tenkte hun, men det var det selvfølgelig ikke. Men noe Sophie hadde sagt hadde bitt seg fast i hodet hennes. Hun kunne faktisk passere ham på gaten uten å vite at det var ham. «Jeg må oppspore ham, men jeg stanger hodet i veggen, akkurat som alle andre som har forsøkt.» Hun fortalte moren at hun hadde lett etter opplysninger om ham på internett, at hun hadde tatt en rekke telefoner til Alaska, men fått røret slengt på i den andre enden ved flere anledninger. Ingen hadde villet snakke med henne. «Jeg blir nødt til å angripe saken fra en annen vinkel. Har du noe forslag til hva jeg kan gjøre?»

«Etter det din far har fortalt, er Finn Dalton neppe interessert i å bli omtalt i en sosietetsspalte.»

«Jeg har ikke tenkt å skrive om ham i sosietetsspalten min heller, mamma. Dette blir en undersøkende artikkel. Redaktøren min har sagt at hvis jeg klarer å få til dette intervjuet, kan jeg velge og vrake mellom oppdrag etterpå. Det er veldig viktig for meg å lykkes med dette prosjektet, så viktig at jeg faktisk er villig til å bruke Thanksgiving-helgen til å lete etter ham.»

«Å, Carrie, må du virkelig gjøre det?»

«Ja. Jeg liker det ikke, ikke mer enn du gjør, men jeg er nødt.» Moren visste veldig godt hvilket forhold Carrie hadde til den nåværende jobbsituasjonen sin.

«Men tror du virkelig at du vil klare å finne ham?» fortsatte moren.

«Jeg vet ikke, men hvis jeg ikke prøver, kommer jeg i hvert fall ikke til å klare det.»

«Jeg har alltid beundret pågangsmotet ditt, Carrie. Kan jeg fortelle pappa at du skal skrive en artikkel om mannen som har skrevet Alene?»

«Eh … ikke riktig ennå. Jeg må finne Dalton først.»

«Hva har du funnet ut om ham til nå, da?» Moren var som alltid utpreget praktisk, og Carrie syntes nesten hun så henne brette opp ermene, klar til å gyve løs på prosjektet sammen med datteren.

«Vet du hvor han er født?»

«Nei. Jeg regnet med at han var født i Alaska, men det finnes ingen opplysninger om fødselen hans der. Jeg har begynt å lete gjennom fødselsregistrene i de andre delstatene også, og har begynt med statene i nordvest, men jeg har ikke klart å finne navnet hans ennå.» Og med tempoet hun holdt, ville det antagelig gå både vinter og vår før hun fant den riktige Dalton.

«Hva med skolene han har gått på, da? Eksamensregistre?»

«Jeg har prøvd å lete der også, men han er ikke registrert noe sted. Kanskje han har hatt hjemmeundervisning.»

«Ja, det er meget mulig,» sa moren, tydelig stolt over at datteren hadde resonnert seg frem til dette. «I boken sin nevner han jo at faren skrev etter og fikk tilsendt bøker i posten, ikke sant? Det var sikkert skolebøker.»

Carrie hadde tenkt det samme.

«Finn er jo et nokså uvanlig navn,» fortsatte moren tankefullt.

«Ja. Det kan selvfølgelig være et psevdonym, men ifølge forleggeren hans er navnet like ekte som mannen selv.»

«Trans-Alaska Pipeline-systemet var jo under bygging da din far og jeg giftet oss, vet du. Det var et enormt prosjekt. En masse menn strømmet til Alaska for å jobbe med det, og mange av dem slo seg ned i delstaten for godt. Kanskje faren hans var en av dem.»

«Ja.» Men dette var et skudd i mørket. Hun hadde allerede brukt en masse tid på å gå gjennom alle tenkelige registre fra Alaska som det var mulig å undersøke, men til ingen nytte. Hun så på klokken, men samtalen med moren var faktisk til nytte. Den hjalp henne til å få nye ideer om hvor hun skulle fortsette å lete etter den mystiske Mr. Dalton.

«Etter det jeg husker, var det mange menn som lot seg lokke av utsiktene til store penger den gangen, og de reiste fra både kone og barn.»

«Kanskje jeg kan lete gjennom registrene over dem som jobbet på pipelineprosjektet og se om jeg finner noe der,» sa Carrie.

«En utmerket idé. Og når du finner Finn Dalton, må du ordne det slik at din far får en sjanse til å snakke med ham, ikke sant?»

«Det kan jeg ikke love.» Først måtte hun jo få overtalt Finn Dalton til å snakke med henne selv!

«Gjør i hvert fall ditt beste.»

«Jeg skal gjøre alt jeg kan.»

«Ha det bra, skatten min.»

«Ha det, mamma.» Carrie la på og slapp mobilen ned i den lille håndvesken. Hun kastet et raskt blikk i speilet i gangen og forlot så leiligheten, for å dra og lage reportasje fra det hun håpet ble hennes siste sosietetsarrangement noensinne.