Elisabeth Hammer

7

Misteltein

Kjærlighet og svik

Elisabeth Hammer

7

Misteltein

Kjærlighet og svik

PERSONER:

Selma Olsen – seriens hovedperson

Johan Olsen – Selmas far, arbeider på marineverftet

Ruth Anna Olsen – Selmas lillesøster

Ole Johan Olsen – Selmas lillebror

Ingeborg Olsen – Selmas lillesøster

Ranveig Hjertnes – nabo og Selmas bestevenninne

Sverre Hannestad – barndomsvenn og tidligere kjæreste

Bertha Stenersen – eier av kolonialen

Joakim Severin Tønnessen – legestudent fra overklassen, Selmas kjæreste

Kaptein Tønnessen – Joakims farfar, offiser i marinen

Einar Tønnessen – Joakims bror

Henny Vidtun – pike fra overklassen

Victoria Poulsen – pike fra overklassen

Herr Tjønn – Ole Johans lærer

Olga Meyer – nabo

Fru Kannestad – sladrekone

Fru Enoksen – fra Vergerådet

Herr Evensen – politibetjent

Herr Kvisle – kriminaletterforsker

Herr Semb – ny eier av kolonialen

Herr Edelmann Strøm – ny daglig leder i kolonialen

Overlege Wold – overlege på hospitalet

Slik sluttet forrige bok:

– Mener De …, hvisket hun, – at om Joakim og jeg fortsetter å holde sammen, så vil han aldri mer få se Einar?

– Ja, dessverre, bekreftet Ninna. – Min mann har allerede sørget for en plass for Einar på en institusjon lenger nord i landet, og gjør ikke Joakim som han ønsker, vil han sørge for at Joakim aldri finner ut hvor Einar holdes. Men derimot … Hun nølte litt og så granskende på Selma. – Velger Joakim å gjøre som min mann ber ham om, vil han være villig til å la Einar flytte inn hos Joakim når han ekter frøken Victoria og overlate ansvaret for Einar til Joakim. Jeg vet at Joakim har et sterkt ønske om å få Einar bort fra sin farfar og i trygghet.

– Men det … det er et forferdelig valg for ham å ta. Det vil knuse hjertet hans uansett hva han velger å gjøre!

– Ja, og det er derfor jeg snakker med Dem i kveld, fortsatte Ninna. – Joakim vil ikke kunne ta en slik beslutning. Han elsker Dem, det er jeg ikke i tvil om. Og den kjærligheten, sammen med motviljen han har mot å følge min manns vilje, vil nok gjøre at han velger Dem fremfor Einar. Men det vil kanskje medføre at Einar dør av sorg, og Joakim vil aldri kunne leve med seg selv om han gjør et slikt valg.

– Gode gud, mumlet Selma da betydningen av Ninnas ord begynte å gå opp for henne.

– Skulle han likevel velge Einar, vil han ende opp med å hate ham fordi han mistet Dem. Så De har rett i at dette er et umulig valg for Joakim å ta. Men ikke for Dem, frøken Olsen, og derfor må De velge for ham. Elsker De ham, slik De hevder, lar De ham slippe disse kvalene. Den beste utveien for Joakim på sikt er at De avbryter forlovelsen og trekker Dem unna uten å fortelle ham et ord om dette.

– Mener De at jeg skal la Joakim tro at jeg ikke elsker ham lenger?

– Ja, frøken Olsen, De må få ham til å tro at hans kjærlighet er ubesvart slik at han ikke behøver å velge mellom dere. Det er den eneste måten han kan beholde Einar i livet sitt på uten å føle bitterhet mot ham. Jeg vet at det er mye forlangt, men kan De gjøre det? For Joakim og Einars skyld?

Ninnas ord sang i Selmas ører. Skulle hun si til Joakim at hun ikke elsket ham? Det svimlet for henne, og det føltes som brystet ble klemt sammen. For selv om hun ville fortelle Ninna at det var umulig for henne å gjøre noe slikt; at det var latterlig å tro at hun skulle få seg til å knuse hjertet hans med en slik løgn, begynte hun å forstå at hun ikke hadde noe valg. Joakim kunne aldri leve med seg selv dersom noe skjedde med Einar, noe han selv kunne forhindre. Det hadde han sagt til henne.

Hun hikstet til og snudde seg bort fra Ninna. Fortvilelsen gikk som en brann gjennom kroppen. Joakim hadde åpnet seg for henne og fortalt henne om alt det vonde han hadde opplevd, og fridd til henne fordi han trodde hun følte det samme for ham som han gjorde for henne. Skulle hun nå være nødt til å belønne hans lojalitet ved å la ham tro at hun likevel ikke hadde ham kjær? At hun hadde løyet for ham hele tiden?

Kapittel 1

Horten, slutten av august 1921

– Elsker du meg? Joakim hvisket mot Selmas hals, hun kjente leppene stryke over huden så hun måtte snappe etter pusten før hun kunne svare.

– Ja, kom det stakkåndet. – Mer enn du aner. Hun glippet med øynene, så opp i taket på tømmerkoia og smilte. De var tilbake, der det begynte den første gangen de hadde gitt etter for de forbudte og krevende følelsene. Nå lå de nakne i hverandres armer. I det fjerne hørte hun rullende torden, regnet hamret mot taket, og det var som om de var alene i verden.

– Vil du gjøre alt for meg? fortsatte han å spørre.

– Det vet du at jeg vil, gispet hun da han strøk henne lett nedover siden. Det kilte så huden nuppet seg.

– Nei, sa han lavt og frigjorde seg. – Det tror jeg ikke.

– Hva mener du? Det kom et kjølig gufs inn gjennom sprekkene i koia, en kulde som stakk mot ryggen hennes.

– Jeg har gitt deg alt jeg har, jeg har fortalt deg mine innerste tanker og min bakgrunn. Du er den eneste kvinne jeg har elsket, den eneste jeg har tatt sjansen på å slippe nær meg, og jeg trenger deg. Du vet at det jeg frykter mest av alt i hele verden er at du også skal svikte og avvise meg. Da vil jeg aldri mer stole på noen. Han snakket lavt og raskt. – Og du holder noe tilbake fra meg, du er ikke ærlig, det føler jeg i hjertet mitt. Er du bare en drøm, er du ikke egentlig min?

– Hvordan kan du tvile på det? sa hun gråtkvalt, men hun forstod så vel hva han siktet til. Kapteinens krav om at hun brøt med ham.

– Fortell meg det, ba han. – Hva er det som plager deg?

– Jeg kan ikke, hvisket hun.

– Ektefolk har ingen hemmeligheter for hverandre, og du lovte å være min, husker du? Han nappet henne lekent i øreflippen, og hun forstod at hun var sjanseløs. Hun kunne ikke bryte med ham, det var helt utenkelig, hun maktet det ikke. Og kanskje Joakim så en annen mulighet? For gudene skulle vite at hun ikke så noen utvei.

– Kapteinen, han … Hun var trang i halsen, og kremtet. – Han truer med å sende bort Einar om ikke jeg bryter med deg, til et sted hvor du aldri vil finne ham. Det er bare jeg som kan hindre det, ved å la deg gå uten å fortelle deg hvorfor. Men jeg kan ikke ta et slikt valg, jeg klarer ikke å gi slipp på deg. Det føltes godt å fortelle ham det, å lette sitt hjerte, men da hun så sjokket flyte over de kjære ansiktstrekkene hans, angret hun. Var det for mye for ham å takle? Hadde hun gjort ham mer vondt ved å røpe dette?

Lenge ble han liggende tankefull, før han blunket raskt og så bort.

– Så da overlater du til meg å velge mellom dere? Tror du det er lettere for meg?

– Nei, jeg vet at det ikke er det. Hun forsøkte å nærme seg ham, den kalde vinden hadde funnet veien inn i kroppen, den grep om ryggraden og strakte sine isnende tråder ut i armer og ben. Men Joakim trakk seg unna og ga henne ingen varme.

– Hvordan skal jeg kunne gjøre det, Selma? Du vet hva jeg føler for Einar, han trenger meg!

– Joakim, jeg …

– Nei, avbrøt han, og så var han utenfor rekkevidde. Hun så bare de mørke øynene hans som så trist på henne. – Du vet at jeg må velge Einar. Han ristet på hodet. – Du skulle ikke ha overlatt dette til meg, Selma. Hvordan skal jeg leve med å vite at jeg har ofret deg for Einars skyld? Jeg kommer til å hate ham, livet vårt er ødelagt! Det anklagende blikket hans fikk henne til å krympe seg. – Du skulle ikke latt meg få vite om dette, fortsatte han. – Om du virkelig elsker meg, skulle du ha gjort valget for meg, latt meg slippe!

– Da ville du hatet meg i stedet! sa hun fortvilet. – Og det maktet jeg ikke. For jeg elsker deg, jeg kan ikke miste deg.

– Einar trenger meg mer enn du gjør, svarte han. – Du har mange andre i livet ditt, han har bare meg. Hvordan kunne du være så egoistisk? Det hadde jeg ikke trodd om deg.

– Men det er bare deg jeg vil ha, hulket hun frem. Hun fikk ikke svar, og da hun kikket bort på ham igjen, var han vanskelig å se. Det var som om det tette, grå regnet hadde kommet inn i koia og senket en mørk tåke over dem.

– Joakim? Hun strakte seg etter ham. Kulden hadde for alvor tatt tak i kroppen, og hun begynte å hutre. – Joakim? Brystet snørte seg sammen. – Ikke gå! ropte hun fortvilet. – Joakim, bli hos meg! Men han kom ikke tilbake, hun visste det. Valget hun hadde tatt om å fortelle ham alt, hadde gjort at hun mistet ham. Hulkende kastet hun seg etter ham, og så var det som om hun fløy gjennom luften. Hun rakk akkurat å bråvåkne, før et hardt slag traff henne på kinnet.

Fortumlet satte Selma seg opp og så seg om. Hun satt på bakken ved benken under mistelteintreet i bakhagen. Over hodet hennes var himmelen fremdeles mørk av natten, og kinnet var vått av tidlig morgendugg etter at hun hadde truffet bakken. Det hadde bare vært en drøm. Hun måtte ha sovnet på benken og falt ned.

Kroppen verket da hun reiste seg opp og satte seg tilbake på benken, og hun la armene i kryss over brystet for å forsøke å få igjen varmen. Det var kaldt, vinden hun hadde kjent i drømmen lå fortsatt om henne, natten hadde festet sitt grep. I ørene ringte Ninnas ord fra kvelden før. Joakim vil ikke kunne ta en slik beslutning. Han elsker Dem. De må få ham til å tro at hans kjærlighet er ubesvart slik at han ikke behøver å velge mellom dere. Jeg vet at det er mye forlangt, men kan De gjøre det? For Joakim og Einars skyld? Og hva mer hadde hun sagt? At Einar ville dø av sorg om Joakim forsvant ut av livet hans? Hun hutret og så ham for seg, i sykesengen på sykehuset etter at han ble reddet fra drukningsdøden. Han hadde gått i sjøen for å komme til Joakim, han ville gjøre alt for å være nær broren sin. Hun svelget tungt. Var det virkelig slik at Einar ikke ville overleve det om han og Joakim ble skilt? Hun løftet hodet mot himmelen, blunket for å få bort tårene som fylte øynene. Hva i all verden skulle hun gjøre?

Kapittel 2

Himmelen lysnet langsomt i øst. En smal månesigd hang fortsatt på himmelen da den ble farget rødoransje av solen, som om den var stukket i brann. Det luktet rått av morgentåken som svevet gråhvit noen centimeter over bakken. Den ville fordampe så snart solen fikk tak, men uroen i Selmas kropp ville vedbli. Hun så tomt fremfor seg. En blodrød soloppgang var i vente. Over marinebasen på Karljohansvern lå noen mørkegrå skyer og vitnet om natten som var i ferd med å gi tapt for dagen, men snart ville solen igjen skinne fra blå himmel. Men det kalde gufset ble igjen i vinden, det første varsel om høst hadde sneket seg inn under huden.

Selma fant morens sjal som lå på benken og trakk det om skuldrene. Hun hadde blitt stående en stund på kirkegården etter å ha møtt Ninna der kvelden før, hun husket ikke helt hvor lenge, bare at det hadde vært natt da hun omsider gikk inn i huset på Apenes. På kjøkkenbordet hadde hun funnet en lapp fra Bertha, hvor hun fortalte at faren var kommet hjem fra sjøen og at hun derfor hadde gått hjem til seg selv for natten.

I stedet for å gå til sengs, hadde hun tatt med seg en kopp kaffe og morens sjal og gått ut under mistelteintreet for å tenke. Der måtte hun ha sovnet, mens hun fortvilet forsøkte å finne en løsning på dette marerittet hun hadde havnet i. For hun kunne ikke gi opp Joakim, det var helt umulig, likevel hadde hun ikke noe valg.

Øynene fyltes av tårer. Hun hadde vært så lykkelig i går ettermiddag. Jeg vil ha deg, Selma, og jeg ønsker å dele livet mitt med deg, med alt det innebærer, hadde Joakim sagt, og hun visste at han mente det. Hun hikstet til, og tårene begynte å renne. Det hadde vært for godt til å være sant, og hun burde vite bedre enn å tro at hun kunne få det hun ønsket seg på tross av kapteinens vilje. Han hadde truet henne før, men denne gangen hadde han funnet noe hun ikke kunne se bort fra, den forsvarsløse Einar. Om hun ikke brøt med Joakim, ville de to brødrene bli skilt for alltid, og hun tvilte ikke på at kapteinen også ville fortelle Joakim at det var på grunn av henne.

Hun strakte på fingrene, de var kalde og stive, så hun satte seg på dem. Ville Joakim bebreide henne om Einar ble sendt bort? Og hva med Einar? Skulle han råtne bort et sted uten noen rundt seg som brydde seg om ham, og i verste fall sykne hen og dø? Nei, hun kunne ikke la det skje. Om hennes egoisme sendte Einar bort, ville hun aldri kunne glede seg over samlivet med Joakim. Hun ville hatt Einar i tankene hele tiden, og vissheten om hva hun hadde gjort, ville ligge som en skygge over ekteskapet til det ikke var annet igjen av kjærligheten deres enn bitterhet og dårlig samvittighet.

Men hun orket ikke tanken på et liv uten Joakim! Og hvordan skulle hun få seg til å såre ham slik? Å bryte med ham uten å fortelle ham hvorfor, det var ondskapsfullt. Han hadde stolt på henne og latt henne få vite alle hemmelighetene han bar på. Til tross for at han hadde fryktet at sannheten ville skremme henne bort, hadde han fortalt henne alt. Fordi han elsket henne. Hun lukket øynene. Det hjalp bare så lite om de elsket hverandre, for om kapteinen gjorde alvor av trusselen sin, ville de uansett aldri bli lykkelige sammen. Hun stirret tomt fremfor seg. Einar ville bli reddet fra et liv på institusjon om hun valgte slik kapteinen ønsket, og kanskje hun også kunne få ham ut av kapteinens klør for godt. For om Joakim trodde at hun ikke hadde følelser for ham, ville han nok ekte Victoria for å få råderetten over Einar. Det var kanskje ikke hva han ønsket seg mest av alt, men Victoria ville ta godt vare på ham, tenkte hun bittert. Var det slik det skulle bli? Måtte hun være den som sendte Joakim rett inn i Victorias armer? Varme tårer rant nedover de kalde kinnene. Nei, det var for vondt til å forestille seg, hun maktet det ikke. Ninna hadde gitt henne en uke. Fortsatt kunne hun skyve avgjørelsen foran seg, håpe på at hun fant en utvei, eller at det skjedde et under. Én uke. Det var ikke mye tid, men det måtte gå.

Ruth holdt nesten pusten, håpet, men torde ikke tro at det var sant. Var Halvtann i ferd med å sovne? Skuta rugget dovent på seg i dønningene, gned seg opp mot fortøyningene med jamrende skrik, før den slapp seg tilbake. Det så ut til å være det som skulle til for å vugge ham i søvn, og selv om det var lenge siden hun hadde mistet gudstroen, tok hun seg nå i å be stumt om hjelp. Det var langt på natt, og hun hadde vært i hans vold i flere timer allerede. Det var nok nå.

Han hadde vært god og full da han grep henne og dro henne ned i lugaren, men han hadde likevel vært i stand til å misbruke henne. Denne gangen hadde hun ikke gjort motstand. Hun visste at det var nytteløst å kjempe mot de veldige musklene hans, i tillegg hadde hun virkelig fryktet for livet sitt. Det var bare hun som kunne knytte Halvtann til Alfreds bordell, og han hadde antydet at han ikke hadde tenkt å la henne forlate skuta i live.

Men nå øynet hun et håp. Halvtann pustet tyngre, og hun snek seg til å kikke på ham. Hun lå på ryggen ytterst i køya, han lå på siden tett inntil henne og holdt henne i et fast grep. Den ene armen hans lå over brystet hennes, og han hadde lagt det ene benet tungt over hoftene. Så lenge han var våken, var det lite hun kunne gjøre for å komme fri, men nå når han var i ferd med å sovne, kjente hun at trykket lettet. Om hun bare greide å vente til han hadde sovnet dypt nok, kunne hun ha en sjanse.

Halvtann pustet tungt ut, og Ruth måtte svelge unna kvalmen da ånden hans kom over ansiktet hennes. Den var full av sur røyk og dårlig hjemmebrent fra Magdalena, og hun snudde på hodet igjen og lukket øynene.

Han hadde vært like hardhendt med henne som sist, men heldigvis hadde han ikke brydd seg med å samtale med henne, annet enn noen vage trusler og litt hånlig latter fordi hun hadde vært så dum å møte opp her. Han trodde hun hadde kommet for å se etter faren, men brydde seg lite om at hun var datteren av en av mannskapet. Visste han også at faren og Reidar hadde planer om å komme til smuglerskuta for å hente brennevin i gryningen? Det ga henne en mulighet til å unnslippe, for om faren ble klar over at hun var her, måtte vel Halvtann la henne gå?

Faren … Det tettet seg i halsen, og øynene ble fuktige. Han var jo ikke faren hennes. Selv om hun hadde vært temmelig drukken da hun leste morens dagbok kvelden før, var det ikke noen tvil om hva som stod der. Hun hadde en annen far. Det var som hun alltid hadde trodd, likevel sved det smertelig. Hvorfor hadde han ikke kastet henne ut da moren døde? Han måtte ha visst om det, siden dagboken lå sammen med spriten hans. Var det derfor han alltid var så kald mot henne? Tårene rant varme ned langs tinningen.

Halvtann gryntet, og Ruth for sammen. Hun glemte alt annet og holdt pusten mens hun ventet. Men han sov videre, og snart slappet hun litt av. Hvordan skulle hun komme seg ut av dette? Om bare Jerven hadde vært her! Han ville ha hjulpet henne, fått henne ut igjen. Men han satt i arresten. Hun lukket øynene og kjente fortvilelsen gjøre tankene mørke. Fantes det noen andre? Kanskje Sverre? Han ville nok ha hjulpet henne fri, han var sterk og … Men Sverre visste ikke at hun var her, dessuten ville hun ikke at han skulle se henne slik, misbrukt og mishandlet. Ville han ha tatt henne med seg ut på fornøyelser da? Om han hadde vært klar over hva hun akkurat hadde opplevd i bygården og her i køya? Nei, han ville nok ikke det. Det sved i brystet. Sverre ønsket seg en prektig jente, ei jente han stolt kunne vise frem, ei jente som … Selma. Det var vondt å tenke på, for hun kom aldri til å bli som søsteren. Selma hadde alt, tenkte hun misunnelig. Hun var vakker, og hun hadde vært foreldrenes øyensten. Alle så henne som arbeidsom, samvittighetsfull og oppofrende, mens hun hadde vært den ufordragelige og vanskelige. Den foreldrene skammet seg over …

Halsen ble tett, og hun svelget tungt. Hvor hadde alle drømmene hennes blitt av? Hun som skulle reise til Kristiania og bli en kjent sangerinne, kanskje til og med stå på scenen på Nationaltheatret sammen med Kaja Eide? En gang hadde hun nesten kunnet føle det, så nær hadde hun kjent at det var, men nå var hun ikke engang sikker på om hun ville overleve natten.

Halvtann mumlet noe uforståelig, og Ruth lukket opp øynene. Det var som om hun lå på nåler, som om noen stakk henne med glødende sigaretter over hele kroppen mens hun ventet, men så falt snorkingen hans inn i en jevn og svak rytme. Omsider sov han tungt nok. Tiden var inne.

Sakte skjøv hun armen hans nedover, til den lå over hoften. Hjertet slo så hardt i brystet at hun var redd lyden skulle vekke ham, men han sov fortsatt tungt, hadde ikke merket noe. Med ørsmå bevegelser begynte hun å vugge på hoftene samtidig som hun skjøv seg oppover i køya. Snart kunne hun sette seg opp. Armen hans lå enda over lårene hennes, og hun svelget anstrengt og så ned på ham. Den blanke skallen hadde fått noen skjemmende røde arr etter brannskadene da smuglerskuta ble torpedert noen måneder før, og han hadde anlagt skjegg i et forsøk på å skjule den misfargede huden på halsen. Det veltet seg i magen, og hun måtte svelge for å holde kvalmen unna. Hun hatet ham, dypt og inderlig, og knyttet nevene. Helst skulle hun ha tatt igjen med ham, latt ham føle samme fornedrelse og smerte som han hadde påført henne de to gangene de hadde møttes, men hun kunne ikke tillate seg det nå. Hun måtte først og fremst komme seg vekk fra ham, hevn fikk hun tenke på siden.

Hun løftet opp den tunge armen og vugget seg raskt ut av køya. Men hun hadde ligget stille for lenge, førligheten i bena var nedsatt, og hun skled ned på dørken med et smell. Forskrekket så hun opp på Halvtann. Armen hans hadde falt ned på madrassen da hun ble borte, men han smattet bare litt, snudde seg over på ryggen og sov videre. Raskt reiste hun seg opp og så hatefullt ned på ham. Han så svært forsvarsløs ut der han lå, med brystet og magen bar. Mest ville hun sparke ham der hun visste at det ville gjøre fryktelig vondt, men det var ikke plass nok til å bruke så mye krefter som hun ville måtte trenge for å uskadeliggjøre ham, overkøya var i veien.

Hun dro kjolen på plass, undertøyet ante hun ikke hvor var, og hun gjorde bare et halvhjertet forsøk på å finne det. Blikket søkte opp i overkøya, og da kom hun i tanker om noe hun hadde sett da hun ble dratt inn her noen timer tidligere. Det hang noe på veggen, noe som hadde lignet mistenkelig på en … Hun strakte seg på tå og lot hånden famle over skottet. Et lite smil bredte seg om munnen da fingrene fant gjenstanden. Det var en fiskekniv.

Varsomt løftet hun kniven ned av veggen og dro den ut av sliren. Den lå godt i hånden, hun fikk et fast grep. Med fingertuppen kjente hun på eggen, og et tilfreds smil bredte seg i ansiktet. Den var sylskarp, det var et drapsvåpen. Øynene søkte seg ned i underkøya. Et knivstikk ville ufarliggjøre ham. Hatet brant gjennom kroppen da hun så på ham, alle timene hun hadde vært innestengt i bygården kom tilbake til henne, og hun så for seg alle mennene som hadde ødelagt henne. De lå i køya foran henne og pustet tungt, alle i form av én mann. Halvtann. Uten å nøle hevet hun kniven. Dette var hva hun trengte for virkelig å bli fri, dette var den eneste måten å gjøre ende på all lidelsen. Hun siktet på hjertet, og med begge hendene godt plantet om knivskaftet hugg hun til.