Bernhard Aichner

Dødens herskerinne

Oversatt av Ute Neumann

Bernhard Aichner

Dødens herskerinne

Oversatt av Ute Neumann

Stirrer du ned i avgrunnen, vil avgrunnen også stirre inn i deg.

Friedrich Nietzsche 

Åtte år tidligere

Vi ser alt sammen ovenfra. Havet, seilbåten, huden hennes. En kvinne ligger naken på dekk, sola skinner, alt er bra. Hun bare ligger der, ser opp, øynene er åpne, det er bare henne og himmelen, skyene. Det er det vakreste stedet på jord, båten som foreldrene kjøpte for tjue år siden: et prakteksemplar, en perle, med hjemmehavn i Trieste. Seile, leve på vannet, under åpen himmel, der det ikke fins noen andre. Bare vann så langt øyet rekker, musikk i ørene, og svetten som samler seg i navlen. Det er det hele.

Fra Trieste til Kornati. De har seilt i tre dager, de har det ikke travelt, det er ingenting å gjøre. Hun er på ferie med foreldrene, som så mange ganger før. De er snart sytti, værbarkede, lidenskapelige seilere begge to. De har alltid reist på båtferie. Helt fra hun var liten. I badebukser og bikini, aldri naken.

For to timer siden kledde hun av seg, hun la seg ned uten å smøre seg. Hun vil at sola skal brenne henne, at huden skriker når hun blir funnet. Hun vil være naken. Endelig skal hun være naken. Det er ingen som kan nekte henne. Ikke faren. Ikke moren. Hun er alene i båten, brystene, hoftene, beina, armene hennes. Et smil om munnen, hun beveger seg så vidt, i takt med musikken. Det er ingen steder hun heller vil være. Hun skal bli liggende i tre timer til, dra seg, strekke på seg, suge til seg sommeren. I tre timer, eller også fire. Helt til de to endelig går under. Til de slutter å skrike. Slutter å sprute vann. Til de endelig er stille. For alltid.

Det er midt på dagen ved Dugi Otok. Hun rører seg ikke. Hun sovnet, skal hun si, hun hørte ingenting, musikken var for høy, sola hadde gjort henne søvnig. Hun skal svare på alle spørsmål, hun skal forklare seg, hun skal gråte. Hun skal gjøre det som er nødvendig, alt som må til. Senere, ikke nå. Akkurat nå fins bare himmelen over henne, hun fargelegger den med fingrene, hun tegner sirkler, skriver i det blå. Hun utmaler seg fremtiden sin, ser det for seg, det nye livet på egen hånd. Forretningen, som nå er hennes. Hun skal legge om driften, modernisere, gjøre firmaet lønnsomt igjen. Hun skal ta styringen. Hun, ikke Hagen. Hun skal seile båten tilbake til Trieste og starte på ny frisk.

Kroppen er dekket av svette. Som hun nyter å være naken! En voksen kvinne som ikke lenger lar foreldrene bestemme over seg. Nei, du får ikke kle av deg, Brünhilde. Ikke på vår båt. Så lenge vi fins, er det våre regler som gjelder, Brünhilde. Men ikke nå lenger. Nå fins det ingen regler mer, nå er det bare hun som bestemmer, hun alene. Ingen påbud, ingen forbud. Hun har kledd av seg, hun ligger på dekk og strekker kroppen mot vinden. Hele henne flagrer som et flagg, hun blomstrer opp i sola, hun er lykkelig. Følelsen blir sterkere for hvert minutt hun er alene.

Brünhilde Blum. Tjuefire år gammel. Datter av Hagen og Herta Blum. Adoptert. De hentet henne på barnehjemmet da hun var tre, alte henne opp som et husdyr, dresserte henne til å overta forretningen; hun var Hagens siste håp, for familiebedriften måtte føres videre. For enhver pris. Selv om de bare fikk adoptere en jente. Det fikk bli en jentunge eller ingen, fikk de høre. Ventelistene var lange, og Hagens fortvilelse var stor. Så stor at han slo til på det til slutt, at han etter mange og lange overveielser var villig til å overlate driften til en kvinne en vakker dag. Hun skulle videreføre det som var hellig for ham, hun skulle bevare det han hadde skapt, hun skulle gjøre mann av seg for Hagens skyld. Hun gjorde som han ville, alt yrket krevde. Begravelsesbyrået Blum var hans øyenstein, viktigere enn alt annet.

En tradisjonsbedrift: Hennes fengsel, hennes barnerom. Grunnlagt like etter krigen, på en tid da døden ble forretning. Tidligere var det naboene som hadde tatt seg av slikt, men fra 1949 var det ekteparet Blum. Naboene hadde tatt hånd om de døde, de hadde vasket dem, kledd dem og lagt dem på likstrå, men nå overtok begravelsesagentene. Ting som lenge hadde vært en selvfølge, ble nå tabu. Å ta på de døde, å ta farvel med dem før de forsvant i kista. Folk var glade for at det fantes noen som gjorde rent bord så raskt som mulig, som hentet liket og fikk det i jorda. På en ryddig og saklig måte.

Begravelsesbyrået Blum var det første i Innsbruck. De levde godt på de døde. Først var det Hagens far, så Hagen, og nå var det Blum. Bare Blum, for hun hatet fornavnet sitt, hadde aldri orket det, ikke en eneste dag. La de døde være i fred, Brünhilde. Slutt å leke med dem, Brünhilde. Ikke stikk fingrene i nesa på dem. Brünhilde. Et navn som ikke hadde noen som helst tilknytning til henne, et navn de hadde gitt henne fordi Hagen var tyskere enn tysk, fordi han elsket Wagner, Nibelungen-sagaen, fordi han ville at datteren skulle passe inn i hans verden. Brünhilde. Hun har bannlyst navnet fra livet sitt. Nå er det bare Blum. Ikke Brünhilde. Ikke siden hun fylte seksten, ikke siden hun sluttet å være Hagens lille soldat, ikke siden hun sluttet å gjøre alt han ville, siden hun sluttet å adlyde. Blum, og bare Blum. Hun insisterte. Selv om han straffet henne.

Blum. Hun ser opp i himmelen. Hun skrur opp musikken, båten gynger fra side til side, det fins ingen andre i mils omkrets. Ingen som hjelper dem, ingen som hører skrikene. Ingen bortsett fra henne. Hun ligger naken. Nesten som de døde i stellerommet. På stellebenken, kalde, livløse, så lenge hun kan huske. Hun hjalp faren, hun hadde ingen venner. Arbeidet skremte bort de andre barna. De tålte ikke at faren hennes befattet seg med døde, og hun også. Blum ble et utskudd, de gjorde narr av henne, holdt henne utenfor, ertet og rottet seg sammen mot henne. Blum hadde det vondt. Hele tida. Hele barndommen og ungdomstida igjennom. Hun lengtet etter en venn, en venninne, noen å dele livet med, noen å snakke og le med. Men det fantes ingen, hun var alene, de eneste hun hadde, var foreldrene. To kalde foreldre. En taus mor uten klemmer, og en far som tvang henne til å gjøre ting ingen barn burde behøve å gjøre.

Fra hun var sju var det hennes jobb å stelle de døde. Ingen tid å miste, Brünhilde, det er morgenfuglen som finner marken. Ikke skap deg, Brünhilde, de biter ikke. Ikke vær så jentete, bit tennene sammen og slutt å gråte. Ti nå stille og gjør som jeg sier, ellers er det oppi kista med deg. Er det forstått, Brünhilde? Det var bare å stå på, hun fikk lære seg å takle det, han krevde det umulige av henne. Blum vasket de dødes hår, hun barberte dem, vasket kroppene rene for blod og hjalp til med å kle på dem. Hun var ti da hun ble satt til å sy igjen en munn for første gang. Nektet hun, ble hun sperret inne i kista. Utallige ganger, mange timer i mørket, et lite barn, redd og alene. Blum. Hagen brøt ned viljen hennes, gang på gang. Hun måtte legge seg ned, og han la på lokket. Strammet skruene. Du gir meg ikke noe valg, Brünhilde. Når skal du endelig slutte å kjempe imot, Brünhilde, jeg har ikke annet valg. Så var det på med lokket. Et barn i en kiste av tre. Hun ble der inne så lenge hun greide, hun skulle så gjerne vært sterkere, men hun var bare et barn. Hun var forsvarsløs og fant seg i det, det var ingen som hjalp henne, ingen som brydde seg om at hun gråt og tryglet. Jeg vil ikke gjøre det. Jeg klarer ikke. La meg slippe, vær så snill. Og like etter stakk hun nåla gjennom haka og opp i munnhulen. Sytråd gjennom dødt kjøtt. Hun gjorde alt hun fikk beskjed om, men det var for lite. Enda så mye hun lengtet etter berøring, etter blikk som viste at foreldrene var stolte av henne – Blums hud var og ble alene. Lengselen ble ikke tilfredsstilt, hun var ikke bra nok, samme hvor hardt hun prøvde. Hun var bare en liten jente. Hjelpeløs og avmektig. Vesle Blum. Slipp meg ut, pappa, vær så snill. Ikke steng meg inne. Nei, ikke oppi kista nå igjen, pappa. La meg slippe, vær så snill.

Det var straff og pine. Det som skulle bli hverdag, var først et helvete. Hvert grep, hvert blikk, den kalde, døde huden mot hennes. Hun tørket tusener av øyne og munnhuler, renset sår, det var blod og makk, vansirede lik, avkappede lemmer, det var ingen barndom, ingen bursdagskake med lys på, det var ikke dukker hun kledde av og på. Bare lik. Store dukker, tunge dukker, hårete armer og bein, hoder så tunge at hun nesten ikke greide å holde dem, ubevegelige munner. Ingen smil, ingen gode ord, ingenting. Bare faren som maste. Utallige lik, ansikter, kjønnsdeler og avføring, døde mennesker som lå foran henne, som hun måtte ta seg av. En ti år gammel jente med plasthansker. Og moren som ropte at det var middag. Som om hun hadde vært ute i hagen og lekt med vennene sine. Maten er klar. Gå og vask hendene, pappas yndlingsrett står på bordet! Som om alt var helt normalt, som om det var slik det skulle være. En god steik til faren, et ulykkesoffer til Blum. Hagen som skjøv den fullastede gaffelen inn i munnen. Blum som tenkte på ødelagte kropper, på gamle menn med liggesår, på papiraktig hud, på urinen og blodet på naborommet, som hun måtte tørke opp etter maten. Maten er deilig, Herta. Utsøkt, som alltid. Og Blum skjøv tallerkenen fra seg.

De døde hadde vært der så lenge hun kunne huske. De kom med likbiler, på bårer, rett fra senga der de hadde sovnet inn for godt, de kom fulle av blod, med kvestelser og hjerteinfarkt, de var blitt stukket ned, slått i hjel og obdusert, de bare kom inn i livet hennes, trengte seg inn i Blums lille verden. Ingen spurte om det var greit. Om det gikk bra. De bare lå der, døde mennesker på aluminiumsbordet. Skrekkinngytende til å begynne med, etter hvert stille og fredelig. Blum vennet seg til livet sitt, hun begynte å akseptere at hun ikke hadde noe valg, at det ikke var noen steder å dra. At det var de levende hun måtte være redd, ikke de døde. Det hjalp å innse det. Å være alene med dem. Så snart hun hadde sjansen, stakk hun seg bort på stellerommet. De døde ble vennene hennes, hun snakket med dem, Blum var sterkere enn dem. Hun bestemte over dem. De kunne ikke gjøre henne noe vondt, uansett hvor digre og tunge de var; de rørte seg ikke. De pustet ikke, armene og beina bare lå der. De var som dukker, digre, kalde dukker som hun lekte med. Hun betrodde seg til dem, fortalte dem om alt som skjedde. Ellers holdt hun munn. Ikke et ord til foreldrene, hun ville bare være i fred, ikke vite av noen ting, hun bare gjorde det hun måtte for så å trekke seg tilbake. Til sin egen verden. Helt til for et øyeblikk siden.

Blum. Sola steiker. Så deilig at de endelig holder munn. Hun har seilt med foreldrene så lenge hun kan huske. Hvert år har de tilbrakt tre uker på sjøen, på det evige blå havet. En pause fra virkeligheten, som en drøm. Tvers igjennom deilig. Fra Trieste til Jugoslavia, til Hellas, til Tyrkia, til Spania. Uker på sjøen, uker da livet var godt. Det så hun fram til. At ankeret lettet og vinden fylte seilene. At Hagen viste henne hva man måtte passe på, hvordan man styrte båten, hvordan man kom seg gjennom stormen med livet i behold. Blum husker. Alt hun har lært, og alt hun ikke har lært. Øyene, vinden og foreldrene som faktisk kunne finne på å le. Fordi det var ferie. Ansiktene deres pleide å være så lukket, men nå åpnet de seg, og iblant fikk Blum en følelse av at det fantes en slags kjærlighet der, et lite sekund bare, et lite blaff. I tjue år speidet hun etter det, ventet, lengtet etter å være en helt vanlig jente, en ung kvinne som kan mer enn bare å stelle lik. Hun er utålmodig etter å komme i gang med livet, ta sine egne beslutninger.

Hun kommer ikke til å røre seg, samme hva som skjer, hun skal ligge helt i ro. Det er bare Blum og sola som steiker på huden. Skrikene og bankingen ignorerer hun.

To kropper som desperat prøver å holde seg flytende. Man ser dem ovenfra. De prøver å finne feste, neglene skraper bortover skroget. Den gode gamle båten, med en badestige som kan tas opp, som ikke er der når man skriker. Hagen insisterte på å bevare mest mulig av de opprinnelige detaljene; ingen ombygging, ingen sikkerhetstiltak. Ta det rolig, det er bare idioter som glemmer å klappe ned stigen, hvis det skulle skje meg, kan dere bare la meg drukne. Så stor i kjeften han var da, og så smålåten og hjelpeløs han er nå. Store Hagen og hans Herta. Det er ingen vei tilbake for de to, de hadde hoppet uti vannet, uten å tenke, to gamlinger uten kjærlighet. To gamlinger med dårlig hjerte, andpustne, livredde. Som skriker og svelger vann. Slik har de holdt på i to timer. De vil opp i båten, opp båtsiden, de prøver alt, de trår vannet, de holder seg langs båten, de gråter, de skriker, de hamrer løs på treverket med nevene, de roper navnet hennes. Brünhilde. Om og om igjen: Brünhilde. Men Brünhilde hører dem ikke. Samme hvor høyt de skriker, samme om fingrene blør. De vet at de skal dø. Hagen og Herta. De vet det. At Blum hører dem, at hun ligger på dekk og ikke løfter en finger. Bare hører på musikk mens båten driver. Hun smiler, for hun vet at det går mot slutten. At de kommer til å slutte å skrike, at alt endelig skal bli bra. Hun føler seg varm tvers igjennom, lykkelig, nesten. Det er bare henne og himmelen. Ikke noe annet. Endelig får hun leve.

Hun har ligget i solsteiken i over tre timer. Huden brenner stille. Stillhet. Hun hører ingenting, det er slutt på bankingen. Nå fins det ingen lenger som bestemmer over henne. Hagen og Herta har stilnet for godt. Alt er borte, det fins ingen fortid, ikke noe liv hun må tilbake til. Nå skal Blum ta styringen, hun skal seile båten tilbake til Trieste, hun skal ta fatt på ombyggingen, hun skal røske ut det gamle panelet, hun skal lage nytt seremonirom, nytt stellerom, hun skal pusse opp hele huset, hver minste krik og krok. Alt som minner henne om de to, skal hun hive i søpla. Blum. Hun er tjuefire år gammel. Nå skal hun reise seg, kle på seg og varsle kystvakten, hun skal fortvilt melde fra om at foreldrene har forsvunnet, sporløst og uten en lyd, mens hun lå og sov. Hun skal ta en støyt av Hagens spritflaske og vente til hjelpen kommer. Hun skal spille ut sin fortvilelse på radioen, hun skal skrike og gråte. Nå.

Førti minutter går. Blum ser utover havet, speider etter dem mens hun venter. Ikke noe spor etter Hagen. Eller Herta. Ingenting. Det var en ulykke, bare, de forsvant, dukket under for alltid. Vann i lungene, en dag kommer noen til å fiske opp to oppsvulmede lik.

Blum. Hun står på dekk og vinker. Skriker på hjelp da hun får øye på båten. Det er en liten seilbåt, ikke kystvakten, en turist blir den første som får kjenne fortvilelsen hennes. Blum skjelver og forteller hva som har skjedd. Den fremmede kommer om bord for å hjelpe, han tar seg av henne, leter gjennom båten og lar blikket sveipe over havet. Stemmen er som balsam, trøsterik, armene holder rundt henne. Uventet ømhet, plutselig er den der. Hendene hans mot den solbrente huden hennes. Jeg sovnet. Det er min skyld, vi er nødt til å finne dem. Hvor er de, herregud, hvor er de? Hva har jeg gjort? Vi må dra tilbake og lete, de er ikke her, de har forsvunnet, de er borte! Tenk om de er døde? Hun skriker. Med et skrik river hun seg løs, hun slår seg selv i ansiktet, om og om igjen. Hun klandrer seg for det som har skjedd. Det er min skyld, brøler hun. Han prøver å holde henne fast, men da slår hun etter ham også, hun gråter, hun prøver å rive seg løs, hun må gjøre alt helt riktig nå. Blum. Hun må overbevise i alt hun sier, i alt hun gjør, han er nødt til å tro på henne, han får ikke tvile ett sekund, den pene, ukjente mannen. Hun lar ham legge armene rundt henne, hun er så nær ham, ansiktet hennes mot brystet hans, han holder rundt henne, pusten hennes går fort, hun kjenner lukten hans, hun hører ham. Stemmens hans, som hvisker. Jeg heter Mark, sier han. Jeg er politimann, det går bra.

1

Uma tar sats og hopper. Den vesle kroppen flyr gjennom lufta, hun ler, viser de små, hvite tennene, øynene lyser av lykke. Jenta landet blidt, tar imot klemmen, smyger seg inntil henne. Mamma, jeg drømte om en bjørn, den brummet høyt, den ville ete meg. Jeg måtte løpe fra den, mamma. Blum tar henne i armene, stryker jenta ømt over det vesle hodet, legger hånda mot kinnet hennes og sier at bjørnen bare ville leke. At det bare var en drøm. Ingen får gjøre deg noe vondt, jeg skal passe på deg. Du trenger ikke være redd. Blum gir Uma et kyss i pannen. Uma Blum, hun er tre år gammel, for noen måneder siden begynte hun å snakke, en engel med lyse krøller. Enda en engel. Nela sovnet igjen, nå ligger hun tilfreds i farens armer. I ektesenga, om morgenen. Blum og Mark. En helt vanlig dag.

Åtte år har gått siden de tok på hverandre for første gang. Han la armene rundt henne på båten. En fantastisk mann, helt fra første sekund, plutselig bare var han der og tok hånd om henne. Mark ventet sammen med henne til kystvakten kom, til hun hadde svart på hundrevis av spørsmål. Han bare ble der. Han fortalte politiet hvordan han hadde funnet Blum, bedyret at han stolte fullt og fast på hennes forklaring. At han var helt sikker på at hun snakket sant. Den brente huden, fortvilelsen, tårene, Blum hadde mistet foreldrene i en tragisk ulykke. Og Mark hadde funnet henne. En politietterforsker på ferie, fra Østerrike, akkurat som henne. Lidenskapelig seiler, singel. Alt passet perfekt, skjebnen har ført dem sammen, de fant hverandre den dagen og har ikke sluppet taket siden.

Sammenfiltrede kropper, hud mot hud, ømt tar de på hverandre. De er så nær som de kan komme, munnene hvisker god morgen, før de gir seg til å knurre og lekeslåss med barna. Uma og Nela. Mark og Blum. Det føles så godt, lykkelig ligger de side om side og ser på da jentene står opp og gir seg i vei til bestefaren. Jeg vil ha kakao, pappa. Jeg vil ha salami, mamma. Vi går og besøker bestefar. Dere er kjedelige. Blum ler. Mark holder rundt henne, han slipper ikke taket, hun smyger seg inntil ham og maler som en katt. Jeg vil ligge her med deg for alltid, sier hun. Blum nyter det. Alt sammen. Hver dag, hver time, livet sitt. I åtte år har fingrene hans danset over huden hennes, de har vært gift i seks, vært en familie i fem, de kastet seg ut i kjærligheten med lidenskapelig glød. Det var som en rus, og slik er det fortsatt.

– Mark

– Ja?

– Kan du ikke bare være hjemme i dag?

– Nei, dessverre, men jeg kommer jo tilbake. Det er ganske travelt for øyeblikket.

– Hva skjer?

– Det har du nok egentlig ikke lyst til å vite, min skjønnhet.

– Vi kunne late som om verden der ute ikke eksisterer.

– Jo, vi kunne kanskje det.

– Men?

– Jeg må jage slemmingene.

– Du må ikke. Du vil.

– Og du vil leke med likene dine. Jeg kjenner deg nok. Du hadde ikke holdt ut her uansett, om ti minutter ville du sprettet opp og forklart at du er helt nødt til å stelle den gamle mannen som kom i går, at han umulig kan vente.

– Ville jeg det?

– Ja, faktisk.

– To minutter, ok?

– Gjerne ti for min del, hvis du fikser det?

– Vet du hva som hadde vært det aller verste for meg?

– Hva da?

– Hvis du ikke lenger kunne holde rundt meg.

– Jeg skal alltid holde rundt deg, blomsten min.

– Lov meg at du aldri slutter.

Straks de møttes på båten, følte hun at han kom til å gjøre henne lykkelig. En fremmed som la armene rundt henne og trøstet henne. Og så var han politietterforsker, noe så absurd. Han kunne ha gjennomskuet henne, han kunne ha revet av henne masken og satt henne i fengsel, han kunne ha gjort ende på det hele før det hadde begynt. Men så gikk det helt annerledes. Blum ønsket at den uventede omfavnelsen aldri skulle ta slutt, hun ville bli kjent med disse armene, disse hendene. Hun ville ha ham, en mann, for første gang, for første gang trodde hun det kanskje kunne være mulig. Hun var villig til å slippe ham innpå seg, uten å nøle, uten frykt. Tett innpå seg. Mark. Han var en velsignelse, han stilte ingen spørsmål, han lot henne få lov til å være slik hun var. Og han lot seg ikke avskrekke av det hun drev med, han var ikke redd for de døde.

Hun møtte ham igjen. I havna i Trieste, hjemme i Østerrike. De kom godt overens, fant tonen uten mange ord. Han var en venn, hennes beskytter, han var der da hun fulgte foreldrene til graven, han var der da hun bygget om begravelsesbyrået, han trådte til når enn han kunne. Og så var det det første kysset. Det bare skjedde. De satt i kjølerommet og drakk øl, slitne og lykkelige. De hadde lagt nye fliser i stellerommet, det var sensommer, de svettet, de lo, de satt på ølkasser.

– Blum?

– Ja?

– Dette er det stiligste kjøleskapet jeg har sittet i noen gang.

– Hender det ofte at du sitter i kjøleskap?

– Jeg er politimann.

– Og politimenn pleier å sitte i kjøleskap?

– Ja visst.

– Du er sprø.

– Ikke sprøere enn deg. Det var du som foreslo at vi skulle ta en pils her inne.

– Det er vår fjerde.

– Slutt å telle, Blum.

– Plager det deg virkelig ikke at likene pleier å ligge her?

– Nei.

– Jeg var ofte her da jeg var barn.

– Sammen med de døde eller alene?

– Sammen med dem.

– Med døra åpen eller lukket?

– Lukket.

– Hvorfor det?

– Det var gjemmestedet mitt. De kom aldri hit for å lete, ofte var jeg her i mange timer. Jeg bare satt der og så på dem. På at de var døde.

– Litt kjølig kanskje, når døra er igjen?

– Ullundertøy, bobledress, votter, lue.

– Litt sykt, men jeg tror deg.

– Det gjør du rett i.

– Du ville aldri lyve for meg, ville du vel?

– Hva mener du?

– Du forteller meg vel sannheten?

– Hvorfor skulle jeg ikke det?

– Kan jeg stole på deg?

– Hvorfor spør du om det?

– Fordi jeg er nødt til å kysse deg.

– Er du det?

– Jeg greier ikke å la være lenger. Jeg har hatt lyst til det i to måneder, helt siden jeg fikk se deg på båten, egentlig. Beklager, men jeg bare må.

– Så du må kysse meg? Og da trenger du å vite at du kan stole på meg?

– Straks jeg har kysset deg, kommer jeg til å få lyst til å gifte meg med deg. Og da er det en fordel om man stoler på hverandre, syns du ikke det?

– Men du kjenner meg jo ikke.

– Jo, jeg kjenner deg.

– Jeg lekte med lik da jeg var barn.

– Jeg putter katter i en sekk og druknet dem. Jeg stappet kinaputter inn i frosker og så på når de ble blåst i filler.

– Det er ikke sant!

– Jo.

– Hvorfor gjorde du det?

– Jeg var nysgjerrig.

– Jeg også.

– Det er derfor jeg må kysse deg.

– Hva med meg, da? Skal du ikke spørre meg?

– Aldri i verden.

– Hvorfor ikke?

– Fordi du antakelig ville sagt nei.

– Ville jeg det?

– Ja.

– Hvorfor er du så sikker på det?

– Fordi du har fryktet dette i to måneder.

– Har jeg det?

– Ja.

– Men hva nå, da?

– Nå skal jeg fri deg fra frykten.

Det var så deilig. Ansiktene var så nær hverandre, leppene også. Så møttes de, myke, opphissede, bevende. Det føltes trygt og fremmed og godt. Mark og Blum på kjølerommet. De kysset, lenge og ømt.

Leppene møtes fortsatt, og frykten har aldri kommet tilbake. I åtte år har de tatt på hverandre, holdt rundt hverandre. I åtte år har de møtt dagen sammen, ligget i samme seng, i huset der de har skapt seg et paradis.

En villa i jugendstil midt i sentrum av Innsbruck, en stor hage med epletrær, to etasjer. Straks Hagen og Herta var lagt i jorda, røsket Blum ut alt det gamle i huset, foreldrenes soveromsinteriør, spisestua i tyrolerstil, kjøkkeninnredningen – alt. Alt ble fjernet, det eneste som var igjen, var de gamle tregulvene, som hun brukte mange timer på å slipe. Hun pusset og lakkerte, og Mark hjalp henne. Han tilbød seg, og hun takket ja. Hvis du ikke har noe bedre å bruke tida di på, så. Går det virkelig an å være så snill? Mark, du er min gode fe. Si meg, har du ingen kjæreste? Han rynket pannen og svarte nei, og Blum nøt det. Hun nøt at han kom tilbake gang på gang, at han hadde bestemt seg for å ta hånd om henne. At han syntes hun var pen og tok seg fri for hennes skyld. Han overtalte også kollegene til å ta i et tak, halve krimavdelingen hjalp til med å rive ned vegger og rydde vekk rivningsmateriale.

Blum-huset ble ribbet for innmat og innredet helt på nytt, veggene ble malt i glade farger og de gamle åndene drevet på flukt. Om natta streifet hun og Mark gjennom huset og røykte dem ut. De gikk fra rom til rom, røyken steg opp, duften av einebær, kanel og appelsinskall hang i lufta. Det spilte ingen rolle om Mark trodde på det eller ei, han var sammen med henne, han assisterte heksa, han gjorde sitt beste for å føle ondskapen. De vandret gjennom huset fra kjeller til loft, hver krik og krok ble oversvømt med positive tanker, alt som hadde vært, ble røkt ut. Minnene om Hagen og Herta, om hverdagslivet med dem – Blum sendte dem på dynga. For alltid. Det som var igjen, var et drømmehus, en stille oase midt i Innsbruck sentrum, et moderne begravelsesbyrå omgitt av epletrær, ledet av en ung kvinne som møtte både avdøde og pårørende med stor respekt. Forretningen begynte å blomstre. Akkurat som Blum selv.

Kysset i kjølerommet. Mark som flyttet inn hos henne. Med ett ble den gamle villaen fylt med kjærlighet. Det var som en drøm, et eventyr som ble til virkelighet, det var som i bøkene Blum hadde lest, som i historiene hun hadde søkt tilflukt i. Det som hadde holdt henne oppe, var de andres lykke, lengselen etter den. En lykke hun aldri egentlig hadde trodd på – nå ligger den ved siden av henne. Fortsatt. Åtte år senere ligger hun med armene hans rundt hoftene, pusten og hviskestemmen hans mot øret. Det hun ønsker seg er at alt skal være som det er, at ingenting skal forandre seg. Det sier hun hver dag, hver eneste dag ber hun ham om aldri å slutte å elske henne. Et kyss hver morgen, før de tar fatt på dagen sammen. Hun er fylt til randen av takknemlighet, river seg løs og hopper ut av senga. Hun er takknemlig for kysset, takknemlig for barna. At lykken skulle bli så stor, det hadde Blum aldri drømt om. At det skulle være henne forunt å sette barn til verden, barn hun fikk lov til å være glad i. Blum orket ikke engang tenke på slikt den gangen, hun bare kastet seg ut i omfavnelsen med Mark. Barn hadde hun aldri våget å drømme om. Hun var redd for at lykken skulle ta slutt hvis hun utfordret den, at kjærligheten skulle forsvinne over natta. Å få egne barn, se dem vokse opp, være glad i dem – Blum avfeide tanken i tre år. Hun klarte ikke å se seg selv som mor, hun var redd for å gjøre de samme feilene som hun selv hadde lidd under. Kulden, mangelen på kjærlighet … hun hadde ikke lyst til å finne ut om hun var akkurat som Herta og Hagen. Hver gang Mark kom inn på temaet, følte hun angsten stige opp i seg, en redsel som snørte sammen strupen og hindret henne i å si noe. Hun torde ikke ta sjansen, ikke på lenge, men så, en vakker dag, overvant hun angsten. Lengselen ble for sterk, hun ville ha barn. Det skjedde to ganger. En gang for fem år siden, og så igjen to år senere. To små mirakler. Blum var på pletten straks de gråt, straks de begynte å skrike, hun bekymret seg, strøk og kjælte med dem så snart sjansen bød seg, bar dem i armene i timevis, koste, snakket med mild stemme. Hun var oppe hele natta og bare så på de små englene sine mens de sov. Det hender fortsatt at hun ikke riktig greier å tro at det er sant. At de virkelig fins.