Annikki Øvergård

11

Rosemalt

Livsgnist

Annikki Øvergård

11

Rosemalt

Livsgnist

Personregister:

Rebekka Lie, foreldreløs, drømmer om å bli malerinne

Ulf Gaupli, Rebekkas kjæreste, på rømmen etter å ha blitt dømt for drap på Tord Gaupli

Haavard Lie, bonde på gården Lie i Lilleelvedalen

Nicoline Lie, husfrue på Lie, opprinnelig fra Kristiania

Bertha, den eldste innejenta på Lie

Sigrid, innejente på Lie

Peder og Jon, drenger på Lie

Margot, budeie på Lie

Emmanuel, reiser fra bygd til bygd som rosemaler

Cecilie Molstad, Nicolines barndomsvenninne

Jensine, tidligere innejente, forvist fra Lie til Gaupli

Andreas, yngste dreng på Lie, bor med Jensine på Gaupli

Kari på Bua, driver stedets landhandel

Kristine, datter til Kari

Borghild, enslig småbrukerkone

Alda og Brynhild, Borghilds barn

Hans Rotnes, bonde og skogeier

Slik sluttet forrige bok:

Haavard kom inn kjøkkeninngangen og stirret forundret på dem.

– Du får fortelle du, Rebekka.

Hun møtte det spørrende blikket til husbonden.

– Jo, begynte hun forsiktig. – Jeg tror Margot har begynt å få tilbake følelsen i den lamme armen. Hun kan bevege litt på fingrene nå. Hun kunne se at det gjorde Haavard glad.

– Ja, men det var da godt nytt å få.

– Hun kan ikke bruke armen til noe ennå, og må fortsatt ha hjelp til å få på seg klær og slikt. Men det har gradvis forandret seg til det bedre de siste dagene. Så jeg er ganske sikker på at det går i riktig retning.

Han så ut til å tenke seg om.

– Så blir hun kanskje frisk igjen til dere skal på setra.

– Det er vel itte godt å vite for sikkert, mente Bertha.

– Nei, men det er kanskje lov å håpe.

– Jo, jo.

Rebekka kunne fornemme stemningen mellom Bertha og Haavard, slik hun hadde gjort så ofte før når hun hadde sett dem sammen, de to. Hun er mer som en mor for ham enn hans egen mor, rakk hun å tenke. Mer som en mor enn som en taus.

I det samme gikk døren fra de indre rommene opp, og Sigrid buste inn, rød i kinnene, kortpustet og engstelig i blikket.

– Rebekka, du må komme med en gang, sa hun med en stemme som skalv. – Det er Kristine.

– Hva er det? Haavard tok et skritt frem.

– Hun kom ikke ned til frokost, så jeg gikk opp til henne, slik husbonden ba om. Og … Hun var ikke der heller. Men så hørte jeg noen rare lyder fra … ja, fra malerkammerset ditt, Rebekka. Det hørtes ut som noe gikk i gulvet, ble ødelagt. Da jeg gikk inn lå det ene bildet på gulvet, og det samme gjorde Kristine. Hun gråter så fælt … Det er noe som er fryktelig galt. Jeg vet ikke …

Sakte begynte noe å demre for Rebekka. Med hjertet i halsen stormet hun ut i gangen, tok trappen i doble steg.

1

Februar 1882

Skriket nådde Rebekka før hun rakk frem til malerrommet. Haavard kom settende etter.

Det var mørkt og kaldt i loftsgangen, selv om det var midt på dagen. Uværet, med blåst og snø, som hadde vart i flere uker, hadde sugd ut alt som var av lunhet og varme i bygningen. I hvert fall føltes det slik.

Det var bare på kjøkkenet det var ordentlig varmt nå. Der fyrte de alltid i den store komfyren, og la innpå så godt om kvelden at det var glør igjen når Bertha sto opp tidlig om morgenen og tok fatt på den nye arbeidsdagen.

Rebekka skuttet seg da hun kom ut av det varme kjøkkenet. Men ikke bare på grunn av kulden. Det fortvilte skriket som nådde dem fra rommet på loftet var fylt av både smerte og angst.

Hva i all verden gjorde Kristine på malerrommet? Hun hadde ikke noe der å gjøre. Det var hennes og Emmanuels rom, selv om det bare var hun som brukte det nå. Hjertet banket som besatt av både redsel og harme.

Hun var sikker på at skriket hadde med maleriet av Ulf å gjøre. Kristine måtte endelig ha forstått.

Sigrid var blitt igjen nede på kjøkkenet. Hun hadde straks satt i gang med å varme en kjele med vann.

Rebekka åpnet døren inn til rommet, hun gruet seg til det som ville komme.

Et talglys brant på det vesle bordet. Det blafret i trekken da hun tvang seg til å gå inn, tett fulgt av Haavard. Lyset kastet rødlige skygger på de mørke veggene. De tunge gardinene var trukket for, og slapp inn lite av det sparsomme dagslyset.

Det luktet skarpt og innestengt i rommet, ikke av maling, slik det brukte. Det lukter av angst, tenkte hun uten å skjønne hvor hun tok tanken fra.

Kristine lå krøket sammen på gulvet, delvis oppå maleriet av Ulf, som om hun kjærtegnet ham. Den ene delen av rammen var brukket, og staffeliet lå veltet ved siden av. Kristine kastet på hodet og så på dem.

– Vondt, sa hun med sammenbitte tenner. – Så vondt.

Haavard så rådvill på Rebekka.

– Kristine, jeg mente aldri … utbrøt Rebekka fortvilet. Så skjønte hun.

Kristine stønnet.

– Jeg vet jeg ikke skulle gått hit, Rebekka, men … jeg ville bare inn og … titte på … En hvit hånd pekte dirrende mot det ødelagte maleriet, som var fuktig av Kristines tårer på Ulfs kinn. – Jeg snublet, og … Resten av ordene forsvant i gråt.

– Vi må få henne inn på rommet hennes, sa Rebekka til Haavard, som sto stille og blek ved dørstokken. – Jeg tror kanskje fødselen er i gang.

Med felles anstrengelse fikk de Kristine ut av rommet. Det var ikke tvil om at hun hadde vondt. Hun både freste og spyttet når smertene var som sterkest.

– Du må hente Kari, sa Rebekka til Haavard, da Kristine endelig lå i sin egen seng. – Og si fra til Bertha før du går, at fødselen er i gang. Be henne komme opp til meg. Og si fra til Sigrid også, hun vet hva hun skal gjøre.

Haavard nikket med spente kjever. Så forsvant han.

Vi trenger Margot, tenkte Rebekka. Hvis dette skal gå bra, må vi ha hjelp av Margot. Hun mintes Marthe, husfruen på Søndre Lie, som nær hadde satt livet til da hun skulle føde. Og barnet, som da det endelig kom, var uten liv. Margot, som hadde ligget syk etter brannen, hadde ment at det vesle livet ikke hadde vært til å redde. Men hun var ikke sikker på om det var sant, kanskje hadde Margot sagt det for at hun ikke skulle føle skyld.

Fødselen til Marthe hadde vært hard. Men hun fryktet at Kristines ville bli så mye verre.

Bertha sto i døren.

– Haavard har gått for å varsle Kari. Stemmen var mild, slik den alltid var hos den gamle tjenestepiken, men også litt skjelvende. Hun gjorde ikke noe forsøk på å trå inn i rommet.

Det vil ikke være mye hjelp å få fra Kari heller, tenkte Rebekka. Mor til Kristine hadde ikke hatt mye å bidra med under Marthes fødsel, selv om det ikke hadde stått på viljen. Det var hun selv som hadde måttet ta imot den dødfødte, vesle kroppen.

Nå gjaldt det Karis egen datter.

Hun fryktet at fødselen ville bli et mareritt. Og inni seg gråt hun over det ødelagte maleriet av Ulf. Det føltes som det var blitt skjendet. Igjen dukket minnet fra sankthansaften opp, av Ulf over Kristines hvite, dyvåte kropp, hvordan hun hadde klamret seg til ham, med kinnet mot hans. Slik kinnet for litt siden hadde ligget mot bildet av Ulf. Som ville hun eie, besitte, om ikke Ulf, så i hvert fall minnet om ham. Hun ristet tankene av seg, gikk bort til Bertha og kremtet.

– Du må hente Margot. Vi trenger henne nå.

De så på hverandre. Usikkerheten speilet seg i de milde øynene til Bertha.

– Men tror du at Margot kan …?

– Det er ikke sikkert at Margot kan gjøre så mye, men hun greier å ta seg over tunet hvis du hjelper henne, og hun kan fortelle oss hva vi skal gjøre. Hvis du går og henter Margot og får Sigrid til å ordne med varmt vann og rent tøy, skal jeg være hos Kristine imens. Sigrid kan sikkert ta fjøsstellet sammen med Jon.

– Ja, det er kanskje best slik. Je går og henter Margot med det samme.

Rebekka vendte seg mot Kristine da Bertha hadde forlatt rommet. Hun satte seg på sengekanten og lette seg frem til Kristines ene hånd. Den var så liten og tynn, og klam av svette.

– Det kommer til å gå bra, sa Rebekka.

Kristine trakk pusten raspende.

– Det gjør så vondt nå, hvordan skal det gå når … når dette …

– Det går bra, gjentok Rebekka. – Det er bare kroppen som må ordne seg til for det som skal skje. Bertha har gått etter Margot. Snart er hun her, og Margot vet råd mot det meste.

Kristine så på Rebekka med et ansikt fordreid av smerte. Så skrek hun, med vidåpen munn. Rebekka fikk det for seg at hun lignet en katt, en gaupe, trengt opp i et hjørne.

– Smertene kommer i rier, gjør de ikke? spurte hun henne da det roet seg.

– Ja, sa Kristine.

– Er det lenge siden det begynte?

– Nei. Det begynte da jeg så tegningen av Ulf. Jeg ville bare … Det var som om han … Ordene forsvant i et lydløst skrik.

Rebekka klemte hånden til Kristine, mens hun forbannet seg selv for at hun hadde vært så uforsiktig og latt Kristine få se maleriet. Hun skulle vært mer påpasselig.

– Ikke tenk mer på det. Nå venter vi på at Margot kommer, så får vi høre hva hun tror. Hun har vært med på mange barnefødsler. Ja, hun har jo tatt imot deg også.

Et streif av takknemlighet strøk som et lys over Kristines ansikt før smertene igjen tok tak i henne. Hun spente kroppen i en bue, slik at den store maven sto enda mer ut.

– Hjelp … Hjelp meg, Rebekka. Det gjør så … Hun freste, så spyttet sprutet.

Den smale hånden til Kristine klemte om hennes egen. Neglene boret seg inn i hånden, som klør.

– Det kommer en ny ri, sa hun og forsøkte å høres rolig ut, men hjertet hamret. – Det er kroppen din som holder på å lage åpning til barnet slik at det kan komme ut. Hun visste ikke om det var riktig. Men tenkte at noe sant måtte det være i det.

Det gikk mange lange sekunder. Så gled rien over og Kristine falt tilbake i sengen med et stønn. Pusten gikk tung.

– Nå skal jeg ordne litt med deg, mens vi venter på den neste, sa Rebekka.

Kristine stirret matt på henne med blanke øyne, som var blitt fylt av smertetårer under den siste rien. Rebekka brettet sengetøyet til side. Så ombestemte hun seg.

– Det får vente litt, sa hun til Kristine. – Først må vi fyre opp, slik at det blir levelig her inne.

Rommet var kaldt og rått. Ingen hadde fyrt opp i ovnen, Kristine hadde sikkert verken hatt krefter eller tanker for slikt. Heldigvis lå det både småved og never i den vesle kurven av flettet spon. Ikke mye ved, men nok til å få fyr. Hun fikk sende Bertha ut etter mer, kanskje kunne hun ta med noe opp fra kjøkkenet, ved som hadde ligget der og slått av seg kulden over natten.

Hun rev opp bjørkeneveren i lange remser og la den i bunnen av ovnen. Så tok hun de tynneste, tørreste pinnene hun kunne finne, slike som var hogget opp for å bli brukt til å tenne opp med. Dem la hun oppå neveren og la et par større bjørkeskier over.

Det lå en eske med stikker på murkanten ved siden av ovnen. Hun fant frem en av dem, tente den og fikk det til å brenne. Lot ovnsdøren stå litt på gløtt, slik at det skulle ta ordentlig fyr.

Hun rettet ryggen og snudde seg mot sengen igjen.

Kristine lå med halvåpne øyne og fulgte med på det hun gjorde. Pusten gikk tung, den store maven hevet og senket seg. Men det var et lite opphold i smertene, i påvente av at en ny ri skulle komme.

Rebekka gikk bort til vinduet og trakk ifra de tykke gardinene, slik at dagslyset skulle slippe inn. Det var isroser på vinduene. Hun pustet varmt på det ene glasset og skrapte litt i isen, slik at det ble en liten åpning. Gjennom den kunne hun se jordene nedenfor gården, skogen og de andre gårdene, i retning av den større dalen, der jernbanen og den store elven var. Hun kunne verken se elven, jernbanen eller bebyggelsen. Men noen dager kunne de se røyken fra damplokomotivet over skogen. Lokomotiv som møysommelig trakk togene oppover og nedover dalen. Vekk fra Lie. Tenk om Ulf og hun kunne dratt vekk, det var ikke noe hun ønsket seg mer akkurat nå. Hun snudde seg fra vinduet og gikk tilbake til sengen.

– Det kommer sikkert en ny ri snart, sa hun og satte seg ned på sengen igjen. Lette seg frem til Kristines klamme, magre hånd. Kjente hvordan hun grep etter henne og klemte tilbake, som en klo.

Kristine sa ikke noe.

– Vi skal vente på denne rien, og så skal vi ta den sammen. Etterpå skal jeg stelle litt med deg, sa hun og forsøkte å holde stemmen rolig og sikker.

– Ja, hvisket Kristine, knapt hørbart.

– Haavard er gått for å varsle, så snart er moren din her. Og Margot kommer også, hun vet hva vi skal gjøre for at dette skal gå bra.

Det hadde tatt ordentlig fyr i ovnen. Hun lyttet til duren av flammene som begynte å arbeide med den tørre veden. Det knitret og spraket. Snart kunne hun lukke igjen ovnsdøren. Men hun ville ikke slippe hånden til Kristine, ikke før den neste rien var over.

Hånden til Kristine trykket enda hardere rundt hennes egen.

– Nå, skrek Kristine.

– Kommer det en ny ri?

– Ja … Vondt. Vondt, stønnet Kristine.

Rebekka var ikke sikker på hvor lang tid det var gått siden den forrige rien. Hun hadde rukket å fyre opp i ovnen, hadde trukket fra gardinene, hadde satt seg ned for å vente. Det hadde gått en liten stund. Hun forsøkte å tenke på fødselen til Marthe, den eneste hun hadde vært med på. Men det lot seg ikke sammenligne. Jo, noe var likt, men ikke så mye. Hos Kristine kunne hun merke en helt annen redsel enn den hun hadde følt hos Marthe.

Marthe hadde visst hva hun gikk til. For Kristine var alt nytt, det måtte føles som en uendelighet av meningsløse smerter. Og redsel for å dø.

Jeg håper Margot kommer snart, tenkte Rebekka fortvilet.

Kristine slapp luften ut av lungene med et langt, tynt skrik. Det måtte høres over hele huset.

Hvorfor kommer ikke Nicoline, husfruen opp? Sitter hun nedenunder og lytter til disse skrikene uten å bry seg? Eller er hun for engstelig til å komme og ta del i det, fordi hun selv skal gjennom det samme? Hun som bærer på Emmanuels barn, som skal bli urettmessig arving til hele storgården, hvis det blir en gutt. Hun som har fratatt Emmanuel retten til å være barnets far. Emmanuel som ikke lenger viser seg på gården, men som gjemmer seg vekk på Bua som en rømling. Hun savnet ham, ville så gjerne få ham i tale igjen. Det var sårt og vondt å tenke på at han snart skulle forlate Lie. Kanskje fikk hun aldri se ham igjen.

Kristine vred seg i sengen. Hun klemte til rundt hånden til Rebekka, men hånden hennes var klam og glatt av svette og mistet taket. Hun skrek på nytt. Kavet med hånden, lette etter noe å holde seg i.

Rebekka fanget hånden igjen og holdt den fast.

– Så, så. Snart glir det over, forsøkte hun å trøste.

Det kom en mørk, dyp lyd fra Kristine, som var det en annen stemme der inne. Så slapp smertene og hun sank tilbake i sengen.

– Jeg greier ikke mer, stønnet hun.

– Jo, sammen skal vi greie dette, svarte Rebekka. – Det skal gå bra. Snart er alt over.

Hvor blir det av Kari, og hvor blir det av Margot? tenkte hun. Men hun skjønte at det ikke hadde gått lange tiden siden Bertha forlot rommet.

Hvor lang tid ville det gå før fødselen kom ordentlig i gang? Det var slikt hun visste så lite om. Det hadde gått veldig lang tid med Marthe. Og var det ikke slik at de som fødte for første gang som regel brukte lengre tid?

Hvorfor snakket jeg ikke med Margot om dette på forhånd, slik jeg hadde tenkt? Hun lyttet etter lyder fra huset, om det ikke snart gikk i en av dørene, men det var ikke noe å høre. Bare vinden utenfor som fikk det til å pipe og suse rundt hushjørnet.

Hun gjorde seg forsiktig fri fra hånden til Kristine, reiste seg og gikk bort og lukket ovnsdøren. Ovnen var allerede begynt å bli varm. Snart ville varmen spre seg til resten av rommet.

Hun gikk tilbake til sengen og møtte blikket til Kristine. Hun lå stille og pustet litt langsommere nå.

– Jeg tar og ordner litt med klærne dine nå, sa hun.

Kristine nikket.

Rebekka brettet til side sengetøyet. Rørte så vidt ved de nakne beina til Kristine, hun var varm og litt klam. Hun la hånden på den store maven og kunne kjenne varmen gjennom nattserken. Forsiktig trakk hun nattserken litt opp.

– Jeg tar av deg underbenklærne, sa hun.

– Ja, hvisket Kristine.

– Så snart Bertha kommer tilbake, skal vi få vasket og gjort deg i stand. Da kommer også Margot og sier hva vi skal gjøre. Hun er flink til slikt, du vet det?

– Ja.

– Har du tenkt noe på om du tror det blir en gutt eller en jente?

– Nei! skrek Kristine. – Det er ikke en gutt eller en jente … Det er et … Ordene gikk over i en ynking. Så kom krampene på nytt. Hun freste ut i luften så spyttet sprutet.

– Jeg brer over deg igjen, så venter vi til Bertha og Margot kommer. Da er nok snart Kari her også.

– Jaaa, tvang Kristine ut av seg mellom sammenbitte tenner.

Rebekka satte seg ned på sengen igjen, tok hånden til Kristine. Endelig kunne hun høre en dør slå igjen nedenunder. Jeg håper det er Margot som kommer, tenkte hun.