Martine Strømsnes

2

Sølvbåndet

Under mistanke

Martine Strømsnes

2

Sølvbåndet

Under mistanke

PERSONGALLERI

Maiken Madssen | – | kokke i brakke 2
Agnes og Sverre Madssen | – | Maikens søsken
Regine og Emil Madssen | – | Maikens foreldre
Alida Johnson | – | kokke i brakke 5
Ole og Kolbjørn | – | rallarbaser
Elvin, Simon, Martin,
Niklas, Hans | – | rallarer
Gittan | – | kokke i brakke 4
Petra, Alf og Kaja Enger | – | familie bosatt i Hundalen
Samson | – | handelsbetjent i Hundalen
Persson ved brua | – | driver skjenkestedet ved Hundalsbroen
Maria Granheim | – | kaféeierinne og misjonsdame
Rikke Ahlstrøm | – | leder i kvinneforeningen Misjonen
Gustav Jensen | – | nylig avdød jernbaneingeniør
Herr Fossum | – | Funksjonær i administrasjonen i Rombaksbotn
Madam Paulin | – | driver skjenkestue i Rombaksbotn
Frøken Viveka | – | arbeider i madam Paulins skjenkestue
Frøken Hansen | – | driver en fin forretning i Rombaksbotn

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Maiken var trøtt da hun sto opp neste morgen. Hun hadde ikke fått sovet noe, og kjente at hun var tappet for krefter.

Hun prøvde å samle mot og styrke til en ny dag. Det kunne hende Alida hadde rett, at lensmannen ville tro på dem når de forklarte hvorfor de hadde slått til ingeniøren. Og de ville sikkert finne flere kvinner som kunne støtte forklaringen deres. Det var egentlig ikke lensmannen hun fryktet, men Gustav Jensen. Han kom ikke til å la dette gå upåaktet hen, det var hun sikker på.

Maiken forsøkte å riste av seg den vonde følelsen. Hun måtte bare vente og se hva som skjedde videre. Hun kunne ikke ta sorgene på forskudd.

Mannfolkene tumlet ut av sengene mens Maiken laget mat. Elvin og Simon forsvant en tur ut før maten. Solen var på vei opp, og det lå morgendugg på lyngen utenfor. Maiken kunne høre fuglekvitter. Hadde det ikke vært for hennes mange bekymringer ville hun ha gledet seg over den fine dagen.

«Jeg håper du finner igjen det bærspannet ditt. Jeg gleder meg til brød med syltetøy,» sa Kolbjørn da hun satte grøten foran ham. Maiken visste at det bare var småprat og orket ikke å svare ham.

Døren ble revet opp i det samme, og Simon og Elvin nærmest ramlet inn. «Dere vil ikke tro det!» utbrøt Elvin.

«De har funnet Gustav Jensen i skogen rett oppi her. Han er blitt overfalt og slått ned!» fortsatte Simon med skrekkblandet fryd.

Maiken svelget hardt. Det føltes som om hjertet skulle sprenges i brystet hennes. Hun behøvde ikke engang å spille fortørnet. Hadde Gustav Jensen blitt liggende svimeslått så lenge? Trøste og bære, hun måtte ha slått ham langt hardere enn hun hadde trodd om han hadde ligget bevisstløs så lenge.

Hun anstrengte seg for å høres liketil ut. «Hvordan går det med ham, da? Vet han hvem som gjorde det?»

Simon møtte blikket hennes. «Han er død, Maiken! Slaget må ha drept ham.»

Det lød sjokkerte utrop fra de andre karene.

Blodet frøs til is i årene på Maiken, og hendene begynte å skjelve. Hun hørte en uavbrutt pipelyd i ørene.

Han er død! tenkte hun febrilsk. Jeg har drept ham!

1

Hundalen, 1. august 1899

Alt svirret foran øynene på Maiken. Hun sluttet å puste, og gåsehuden spredte seg.

Gustav Jensen var død! Hun hadde slått ham i hjel! Rallarenes opprørte prat hørtes bare som skurr i bakgrunnen, og hun klarte ikke å skjelne ordene fra hverandre. Knærne begynte å svikte under henne, og hun måtte anstrenge seg for å holde seg stående. Var hun i ferd med å besvime?

«Maiken, du ser jo helt sjokkskadet ut!» Hun ble rykket tilbake til virkeligheten da Simon grep tak i armen hennes. Han måtte ha sett at hun vaklet, for han hjalp henne ned på en stol. Maiken stirret tomt ut i luften og holdt fortsatt sleiven hun hadde brukt til å røre i morgengrøten med.

«Det er ikke rart hun er redd.» Elvin snakket over hodet på henne. «Hvem ville ikke ha fått sjokk av dette? Tenk, et drap, rett borti skogen her,» sa Elvin opprørt.

Karene fortsatte å snakke, og Maiken kjente Elvins hender som hvilte på skuldrene hennes. Hun klarte fortsatt ikke å si noe. Du har drept ham, du har drept ham, ringte det inni ørene hennes.

Hun vætet leppene og møtte blikket til Kolbjørn. «Vet de hvem som har gjort det?» Hun hørte selv hvordan stemmen skalv.

«Nei, etter hva jeg har hørt, har de nettopp funnet ham.»

Maiken trakk pusten dypt. Da visste ingen at det var henne, foreløpig. Hvor lenge ville det vare?

«Hva tror du skjer med arbeidet i dag, Kolbjørn? Drar vi oppover?» Elvin tygget tenksomt på underleppen. «Eller virker det kanskje respektløst? Å fortsette arbeidet som om ingenting har skjedd?»

«Jeg skal gå og høre i administrasjonen,» sa Kolbjørn bestemt.

Maiken håpet at mannfolkene måtte på arbeidet. Hun ville være alene. Hun trengte å fordøye dette i fred og ro. Nå måtte hun holde masken, og det var uendelig tungt.

«Jeg går ut og se hva som foregår. Bli med, Maiken. Du ser ut til å trenge litt luft.» Elvin trakk en noe motvillig Maiken med seg.

Morgensolen varmet da han åpnet brakkedøren. Maiken ble overrasket over synet som møtte henne. Nyheten om Gustav Jensens skjebne hadde visst spredt seg godt allerede, for utenfor alle brakkene sto det flere rallarer og kokker og skottet mot skogholtet. Blikkene deres bar preg av både nysgjerrighet og nervøsitet.

Maiken så ned i bakken og gikk ved siden av Elvin. Hun turte ikke å møte blikket til noen. Hun følte at alle kunne se hvor skyldig hun var.

«Har de hentet ham, eller ligger han ennå borti skogen?» Simon hadde fulgt etter dem ut, og nå henvendte han seg lavmælt til Elvin.

Hun fikk ikke med seg Elvins mumlende svar, men svelget tungt og fortsatte å stirre i bakken. Hun så for seg Gustav Jensens livløse kropp, slik hun og Alida hadde forlatt ham kvelden før. Slått i hjel … Ikke tenk på det, ikke tenk på det, gjentok hun inni seg.

«Maiken!»

Maiken skvatt. Hun løftet blikket og så venninnen komme løpende mot henne med den ene hånden fast i skjørtet. Hun kunne se desperasjonen i Alidas øyne, og merkelig nok fikk det henne til å slappe litt mer av. Hun var ikke alene om dette.

Da Alida nådde helt frem til henne, var det ingen av dem som sa noe. De ble bare stående og se på alt som skjedde rundt dem. Elvin sto ved siden av dem i en samtale med en rallar fra nabobrakka, men Maiken fikk ikke med seg hva de snakket om. Alida tok henne i armen, og sakte begynte de å gå bortover mot Hundalsfossen, vekk fra skogkanten. Maiken skulle først til å protestere, for det virket kanskje mistenkelig at de stakk av på denne måten, men hun orket ikke å være her. Dessuten kjentes det godt å komme seg unna skogholtet.

Først da de var kommet et stykke unna sammenstimlingen, åpnet Alida munnen. «Jeg tror ennå ikke at dette er virkelig.»

Maiken så på henne med store øyne og ristet på hodet. «Tenk at jeg slo ham i hjel,» hvisket hun. «Hva skal vi gjøre nå?»

Alida så alvorlig på henne. «Vi sier ingenting til noen,» sa hun bestemt.

«Er du sikker?»

«Helt sikker. Det var ingen som så det, og derfor …» Alida tidde forskrekket da hun og Maiken i samme sekund kom på sannheten. Det var noen som hadde sett dem!

Maiken så helt klart for seg mannsskikkelsen med rallarhatten som hun hadde sett løpe vekk mellom trærne rett etter hun hadde dengt løs på ingeniøren. Frykten spredte seg over hele kroppen, og leppene skalv.

Alida var hvit i ansiktet, men klarte likevel å høres rolig ut. «Vi sier det ikke til noen uansett. Vi vet ikke hva rallaren så eller om han kommer til å si noe.»

Maiken kunne høre en snev av tvil hos Alida, men sa ingenting. De var kommet helt bort til broen over Hundalselven, og begge ble stående og stirre opp mot fossen. Vannet fosset nedover fjellveggen rett der oppe, og det ble fort kaldt å stå på broen. Solen var akkurat begynt å stige på himmelen, og det var ennå dugg i lyngen. Rallarene skulle egentlig ha vært på vei opp til linja og arbeidet nå.

«Greit, vi sier ingenting,» nikket Maiken. Hun tenkte på Gustav Jensen. Han hadde forsøkt å forgripe seg på Alida. Han hadde lurt søsteren hennes trill rundt, og flere andre før henne. Og han hadde truet med å fortelle alle at Maiken var Agnes’ søster hvis ikke Maiken la seg ned med ham. Tanken på Agnes fikk Maiken til å stivne igjen. Hun hadde drept søsterens forlovede! Eller, ifølge Gustav Jensen var de slett ikke forlovet, men Agnes trodde jo det. Søsteren måtte aldri få vite at det var Maiken som hadde tatt ham av dage. Det ville hun aldri tilgi.

Maiken var nesten lettet over at den forhatte avdelingsingeniøren var ute av Agnes’ liv. Nå kunne søsteren fortsette å leve i illusjonen om at Gustav Jensen hadde elsket henne, og slapp å oppleve skuffelsen som han hadde gitt kvinnene før henne. Men hun må oppleve sorgen over at forloveden hennes ble drept, sa en stemme i hodet hennes. Hun må aldri få vite at det var meg, gjentok hun for seg selv. Ingen må det …

Maiken så på Alida, som knuget hendene rundt det grove rekkverket på den lille trebroen. Alida møtte blikket hennes, og uten å si et ord ble de bundet sammen av hemmeligheten de delte, og løftet om aldri å fortelle sannheten til noen.

«Han var et svin,» sa Alida med et fnys.

Maiken svarte lavt: «Jeg vet det.»

De tidde da de ruslet sakte tilbake mot brakkene.

«Går det bra med deg, Maiken?» Simon kom bort til henne, med Elvin og Kolbjørn hakk i hæl.

Maiken presset frem et smil. «Ja da, det går bra nå. Jeg ble bare så oppskaket. At noe sånt kan skje her.» Hun måtte passe seg for ikke å si for mye.

Kolbjørn ristet på hodet. «Ja, det er ikke til å tro. Også avdelingsingeniøren!»

Elvin blandet seg i samtalen. «Jensen hadde mange fiender. Men at han skulle bli tatt av dage, det hadde jeg aldri trodd.»

«Blir det arbeid på dere i dag?» Maiken ville pense samtalen over på noe annet. Hun ble nervøs av å høre rallarenes prat om det mistenkelige dødsfallet.

«Ja, jeg skal samle sammen laget snart. Jeg må bare gi dem litt tid til å komme over det verste sjokket. Så får vi fortsette med arbeidet der vi slapp til vi får annen beskjed. Vi kan ikke sitte hjemme i brakka hele dagen.» Kolbjørn var myndig i stemmen.

Maiken kunne se at han hele tiden holdt oppsyn med arbeiderne på laget sitt. Midt oppi alt sammen merket hun hvilken god leder han var. Han snakket rolig og behersket med karene, og svarte så godt han kunne på spørsmålene deres. Han klarte å beholde roen midt i alt kaoset.

Stemningen var trykkende og urolig, og Maiken gledet seg til Hundalen skulle tømmes for folk. Lavmælt og sjokkert mumling hørtes fra alle kanter, og folk så nesten ut til å fryde seg over skandalen. Plutselig merket Maiken Oles blikk på seg. Basen fra brakke 5 kikket underfundig på henne. Hun slo blikket ned. Da hun forsiktig gløttet opp på ham igjen, hadde han det samme blikket. Maiken prøvde å riste den ekle følelsen av seg. Det var nok ingenting. Det var sikkert bare hun som var nervøs. Likevel kunne hun ikke hjelpe for å tenke tanken: Var det Ole som hadde sett henne og Alida i skogen? Hjertet hamret under blusen, og hun følte at alle kunne se på henne at det var hun som var den skyldige.

Etter noe som føltes som en evighet, samlet de seg, de fem basene fra Hundalen. De kunngjorde at arbeidet skulle gå som før, og det var på tide å gå oppover til linja. Maiken pustet lettet ut. Nå fikk hun være litt i fred, og slapp å føle seg beglodd hele tiden.

Sakte begynte mannfolkene å gå mot materialveien i en stor klynge, og Maiken og de andre kvinnene fulgte dem med blikket.

Like før broen stoppet hele følget opp. Maiken myste. Det var lensmannen som kom! Hun svelget. Hun hadde ennå ikke sett for seg at lensmannen ville dukke opp.

Alida tok hånden hennes, og klemte den hardt i et lite sekund før hun slapp. «Han skal sikkert bare snakke med rallarene,» hvisket hun.

Maiken ble stående urørlig.

Lensmannen stanset ved en gruppe på et titalls rallarer. Han snakket med en av basene og nikket alvorlig flere ganger. Med ett så Maiken at basen lensmannen snakket med, var Ole. Han pekte bortover mot der kvinnene sto, og lensmannen sendte et blikk i deres retning.

«Hjelpe og trøste,» hvisket Maiken uhørlig. Var det henne Ole hadde pekt på? Var det virkelig han som hadde sett henne slå i hjel ingeniøren? Hun ble stående og stirre på lensmannen, og merket seg hans minste bevegelse der han sto og pratet med karene. Gå sammen med dem opp til linja, ba hun inni seg. Hun stirret intenst på rallarene, og ingen av kvinnene vekslet et eneste ord.

Brått føyset lensmannen rallarlagene videre oppover mot linja. Så rettet han på betjentslua og begynte å gå mot kvinnene med bestemte skritt.