Marian Keyes

Er du der ute?

Oversatt av Linda Marie Vikaune

Takk til

Denne boken ville ikke ha blitt skrevet, hadde det ikke vært for utallige sjenerøse og hjelpsomme mennesker. En varm og oppriktig takk til …

Min fantastiske redaktør Louise Moore, for hennes betingelsesløse støtte, uvurderlige rettledning og visjon for denne boken – og alle de andre. Alle forfattere skulle vært like heldige.

Jonathan Lloyd, en prins av en agent.

Caitríona Keyes og Anne Marie Scanlon for livsviktig oppmuntring, New York-informasjon, og mest av alt, uttrykket Feathery StrokerTM.

Nicki Finkel, Kirsty Lewis, Nicole McElroy, Jamie Nedwick, Kim Pappas, og i særdeleshet Shoshana Gillis, som slapp meg inn i kosmetikk-markedsføringens vidunderlige verden.

Gwen Hollingsworth, Danielle Koza og Mags Ledwith for at de ble med meg til synske medier.

Patrick Kilkelly og Alison Callahan for Red Sox-info.

Conor Ferguson og Keelin Shanley for dykkerhistorien deres, og Malcolm Douglas og Kate Thompson for teknisk dykkeinformasjon. Alle feil er min feil.

Nadine Morrison for informasjon om labradudler. (Ja, de finnes faktisk.)

Jenny Boland, Ailish Connelly, Susan Dillon, Caron Freeborn, Gai Griffin, Ljiljana Keyes, Mammy Keyes, Rita-Anne Keyes, Suzanne Power og Louise Voss for at de leste manuset på forskjellige stadier og ga meg uvurderlig feedback og oppmuntring.

Eibhin Butler, Siobhan Coogan og Suzanne Benson for fine anekdoter om alt fra blind dates til fødselssmerter.

Kate Osborne som betalte for at «Jacqui Staniforth» skulle bli en romanfigur i denne boken ved en veldedighetsauksjon til inntekt for The Medical Foundation for The Care of Victims of Torture.

En spesiell takk til Eileen Prendergast for mange, mange ting, blant annet å bli med meg på luftgitar-mesterskap.

Hvis jeg har glemt noen, er jeg a) dypt skamfull og b) oppriktig lei for det.

Og som alltid, takk til min elskede Tony for alt. Uendelig og hinsides.

PROLOG

Det var ingen returadresse på konvolutten, noe som var ganske rart. Jeg kjente allerede uroen bre seg. Og det ble verre da jeg så navnet og adressen min …

Ingen fornuftig kvinne ville ha åpnet den. Enhver fornuftig kvinne ville ha kastet den i søppelkurven og gått sin vei. Men bortsett fra en kort periode fra jeg var tjueni til jeg ble tretti, når hadde jeg noensinne vært fornuftig? Så jeg åpnet den.

Det var et kort, en akvarell av en bolle med liksom slappe blomster. Og det var tynt nok til at jeg kunne kjenne noe inni. Penger? tenkte jeg. En sjekk? Men jeg var bare sarkastisk, selv om det ikke var noen der som kunne høre meg, og dessuten sa jeg det bare inne i mitt eget hode. Og det var faktisk noe inni: Et fotografi. Hvorfor hadde noen sendt meg dette? Jeg hadde allerede masse bilder.

Men så så jeg at jeg tok feil. Det var ikke ham i det hele tatt. Og plutselig forsto jeg alt sammen.

DEL EN

Kapittel 1

Mamma slo opp døra til stua og erklærte: «God morgen, Anna, tid for tabletter.»

Hun forsøkte å marsjere fyndig, som sykepleierne hun hadde sett på sykehusdramaer, men det var så mye møbler inne i rommet at hun måtte brøyte seg fram til meg i stedet.

Da jeg hadde kommet til Irland åtte uker tidligere, kunne jeg ikke gå opp trappene fordi kneskålen min var ute av ledd, så foreldrene mine hadde flyttet en seng ned til Penstua.

Og dette var virkelig en enorm ære: Under normale omstendigheter fikk vi bare slippe inn i dette rommet til jul. Resten av året fant alle familie- og fritidsaktiviteter – TV-titting, sjokoladespising, småkrangling – sted i den bittelille ombygde garasjen som hadde fått det prangende navnet Fjernsynsrommet.

Men da de satte senga mi inn i Penstua, var det ikke noe annet sted å gjøre av alle de andre tingene – sofaer med frynser, stoler med frynser. Nå så rommet ut som et møbelutsalg hvor millioner av sofaer er stuet sammen, så du nesten er nødt til å klyve over dem som svaberg ved havkanten.

«Ja vel, frøken.» Mamma konsulterte et papirark, en timeplan over alle medisinene mine – antibiotika, betennelsesdempende, antidepressiva, sovetabletter, supersterke vitaminpiller, smertestillende tabletter som ga en veldig behagelig flytende følelse, og et medlem av valiumfamilien som hun hadde fraktet av sted til et hemmelig oppbevaringssted.

Alle de forskjellige pakkene og glassene sto på et sirlig utskåret bord – flere uovertruffent gresselige porselenshunder hadde blitt flyttet for å gjøre plass til dem, og satt nå på gulvet og så bebreidende på meg – og mamma begynte å romstere blant dem, plukke ut kapsler og riste piller ut av glass.

Senga mi hadde omtenksomt blitt plassert i karnappet så jeg kunne se ut på livet utenfor. Bortsett fra at jeg ikke kunne det. Det var en blondegardin der som var like ubevegelig som en metallvegg. Ikke fysisk ubevegelig, altså, men sosialt ubevegelig: I forstads-Dublin anses det å skamløst løfte blondegardinen for å ta en titt på «livet utenfor» som en sosial blunder på linje med å male huset ditt Schiaparelli-rosa. Dessuten var det ikke noe liv utenfor. Bortsett fra … gjennom det finmaskede stengselet hadde jeg faktisk begynt å legge merke til at en eldre dame stoppet og lot hunden sin tisse på portstolpen vår nesten hver dag. Av og til virket det som om hunden, en søt svart og hvit terrier, ikke hadde lyst til å tisse engang, men det så ut som om damen insisterte.

«OK, frøken.» Mamma hadde aldri kalt meg «frøken» før alt dette skjedde. «Ta disse.» Hun tippet en håndfull tabletter inn i munnen min og rakte meg et glass vann. Hun var veldig snill egentlig, selv om jeg hadde en mistanke om at hun spilte en rolle.

«Herregud,» sa en stemme. Det var Helen, søsteren min, som hadde kommet hjem etter en nattevakt. Hun sto i døråpningen til stua, så på alle frynsene rundt seg og spurte: «Hvordan fikser du det?»

Helen er den yngste av oss fem og bor fortsatt hjemme hos foreldrene våre, selv om hun er tjueni. Men hvorfor skulle hun flytte ut, bemerker hun ofte, når hun har gratis losji, kabel-tv og innebygd sjåfør (pappa)? Maten er selvfølgelig et problem, innrømmer hun, men ingenting er uoverkommelig.

«Hei, vennen min, du er hjemme igjen,» sa mamma. «Hvordan var det på jobb?»

Etter opptil flere karrierebytter har Helen blitt – det er ikke noe jeg har funnet på, selv om jeg skulle ønske det var det – privatdetektiv. Det høres mye mer farlig og spennende ut enn det er, hun driver mest med hvitsnippforbrytelser og «ekteskapelige» ting, hvor hun er nødt til å skaffe bevis for at menn er utro. Jeg ville syntes det var fryktelig deprimerende, men hun sier at det ikke plager henne, fordi hun alltid har visst at menn er noen store drittsekker.

Hun tilbringer mye tid med å sitte i våte hekker med en zoom-linse og prøve å få fotografert bedragerne når de forlater elskovsredet. Hun kunne ha sittet inne i den fine, varme, tørre bilen sin, men da har hun en tendens til å sovne og gå glipp av byttet.

«Mamma, jeg er veldig stressa,» sa hun. «Tror du jeg kan få meg en valium?»

«Nei.»

«Halsen min er sår som en krigsforbrytelse. Den plager livet av meg. Jeg går og legger meg.»

Helen har veldig ofte sår hals, fordi hun tilbringer så mye tid i fuktig buskas.

«Jeg kommer opp med iskrem til deg om et øyeblikk, vennen min,» sa mamma. «Fortell, da! Jeg holder på å forgå av spenning. Fikk du byttet ditt?»

Mamma elsker jobben til Helen nesten mer enn hun elsker min, og det sier ikke lite. (Jeg har visstnok Den Beste Jobben i Hele Verden™.) Av og til, når Helen kjeder seg veldig eller er veldig redd, drar mamma til og med på jobb sammen med henne. Saken med Den savnede kvinnen, for eksempel. Helen var nødt til å dra til leiligheten hennes for å lete etter spor (flybilletter til Rio, kjøss meg …) og mamma ble med, fordi hun elsker å se inn i andre menneskers hjem. Hun sier det er utrolig hvor skittent folk har det når de ikke venter besøk. Dette synes hun er en stor lettelse, som gjør det enklere å bo i hennes egen ikke akkurat skinnende rene kåk. Nok om det, men siden livet hennes, om enn bare flyktig, hadde begynt å minne om et krimdrama, ble mamma revet med og forsøkte å slå inn den låste døra ved å ta springfart og sette skulderen til – selv om, og jeg kan ikke få understreket dette nok, Helen hadde nøkkel. Og mamma visste at hun hadde den. Hun hadde fått den av søsteren til den savnede kvinnen, og det eneste mamma fikk igjen for strevet var en stygt most skulder.

«Det er ikke sånn som på TV,» klaget hun etterpå, og gned seg på overarmen.

Og så, tidligere i år, hadde noen forsøkt å drepe Helen. Den generelle reaksjonen var ikke så mye sjokk over at noe så forferdelig kunne skje, men mer forbløffelse over at det ikke hadde skjedd tidligere. Det var selvfølgelig ikke et drapsforsøk. Noen kastet en stein inn gjennom vinduet i Fjernsynsrommet midt i en episode av EastEnders – sannsynligvis bare en av de lokale tenåringene som ga uttrykk for ungdommelig fremmedgjorthet, men i neste øyeblikk var mamma på tråden til alle og sa at noen hadde forsøkt å «sette en støkk» i Helen, at de «ville ha henne av saken». Siden «saken» var en mindre undersøkelse av kontorsvindel hvor en arbeidsgiver hadde fått Helen til å installere skjult kamera for å se om de ansatte nasket printerblekk, virket det en smule usannsynlig. Men hvorfor skulle jeg ødelegge det for dem – de er så dramatiske at de faktisk syntes dette var spennende. Bortsett fra pappa, og det er bare fordi det var han som måtte koste opp alt glasset og tape en plastpose over hullet til glassmesteren kom, om lag seks måneder senere. (Jeg har en mistanke om at mamma og Helen lever i en fantasiverden hvor de tror noen skal dukke opp og lage en massivt populær TV-serie basert på livene deres. Hvor de – det sier seg selv – vil spille seg selv.)

«Ja, jeg fikk ham. Ding-dong! Vel, da går jeg og legger meg.» Men i stedet strakte hun seg ut på en av de mange sofaene. «Fyren så meg i buskene da jeg tok bilder av ham.»

Mamma slo hånden for munnen slik mennesker ville gjør når de vil framstille engstelse.

«Ikke noe å bekymre seg for,» sa Helen. «Vi tok oss en liten prat. Han ba om telefonnummeret mitt. Kjøtthue,» la hun til med bitende hån.

Det er det som er med Helen, skjønner du; hun er veldig vakker. Menn faller for henne, selv når hun spionerer på dem for konene deres. Selv om jeg er tre år eldre enn henne, ser vi ekstremt like ut; vi er lave med langt mørkt hår og nesten identiske ansikter. Mamma tar av og til feil av oss, spesielt når hun ikke har på seg brillene. Men i motsetning til meg har Helen en slags magisk tiltrekningskraft. Hun opererer på en helt unik frekvens som trollbinder menn – kanskje det er det samme prinsippet som slike fløyter som bare hunder kan høre. Når menn møter oss to, kan du se hvor forvirret de blir. Du kan faktisk se dem tenke: De ser likedan ut, men denne Helen har forhekset meg fullstendig, mens denne Anna bare er så som så …

Ikke at det kommer noe godt ut av det for den mannen det gjelder. Helen skryter av at hun aldri har vært forelsket, og jeg tror henne. Hun lar seg ikke plage av sentimentalitet, og har bare forakt for alt og alle.

Selv Luke, kjæresten til Rachel – eller nå forloveden hennes. Luke er så mørk og sexy og testosteronisk at jeg ikke tør å være alene med ham. Jeg mener, han er en nydelig person, veldig, veldig nydelig, men bare, du vet … hundre prosent mann. Han virker både tiltrekkende og frastøtende på meg, hvis det går an å si det, og alle, til og med mamma – jeg vil si til og med pappa – er seksuelt tiltrukket av ham. Men ikke Helen.

Plutselig grep mamma meg i armen – det var heldigvis ikke den som var brukket – og hveste med en stemme som pulserte av opphisselse: «Se! Det er den gla’jenta, Angela Kilfeather. Sammen med gla’jente-kjæresten sin! Hun må være hjemme på besøk!»

Angela Kilfeather var den mest eksotiske skapningen i gata vår noensinne. Eller, det er ikke egentlig sant, familien min er langt mer dramatisk med skilsmisser og selvmordsforsøk og rusmisbruk og Helen, men mamma bruker Angela Kilfeather som målestokk. Uansett hvor ille alle døtrene hennes er, er de i hvert fall ikke lesbiske og kliner med kjæresten sin foran forstadshekkene.

(Helen jobbet en gang sammen med en indisk mann som feiltolket «gay» som «gla’gutter». Det slo an så til de grader at alle jeg kjente – deriblant alle de homofile vennene mine – nå refererte til homofile menn som «gla’gutter». Og alltid uttalt med indisk aksent. Det fulgte logisk at lesbiske var «gla’jenter», også uttalt med indisk aksent.)

Mamma la et øye mot sprekken mellom veggen og blondegardinen. «Jeg kan ikke se noe, gi meg kikkerten din,» befalte hun Helen, som tjenestevillig fisket den opp fra ryggsekken – bare for å bruke den selv. En liten, men innbitt kamp fulgte. «Hun kommer til å være BORTE,» tryglet mamma. «La meg se.»

«Lov meg at du gir meg en valium, så er langsynthetens gave din.»

Det var et dilemma for mamma, men hun gjorde det eneste rette.

«Det vet du at jeg ikke kan,» sa hun dydig. «Jeg er moren din, og det ville vært uansvarlig.»

«Gjør som du vil,» sa Helen, og stirret inn i kikkerten og mumlet: «Gode gud, se på dem!» Og så: «Herreguuud! Ding-dong! Hva er det de prøver på? Fjerne mandlene på hverandre?»

Da hadde mamma bykset opp fra sofaen og prøvde å røske kikkerten fra Helen. De sloss som unger og stoppet ikke før de dultet borti hånden min, den hvor neglene manglet, og smerteskriket mitt fikk dem til å ta seg sammen.

Kapittel 2

Etter at mamma hadde vasket meg tok hun bandasjene av ansiktet mitt, slik hun gjorde hver eneste dag, og viklet meg inn i et ullteppe. Jeg satt i den lille fyrstikkesken av en hage og så gresset gro – de smertestillende tablettene gjorde meg superdopet og uforstyrrelig – og luftet sårene mine.

Men legen hadde sagt at direkte sollys var strengt verboten, så selv om det var temmelig liten sjanse for det i Irland i april, hadde jeg på meg en tåpelig utseende, bredbremmet hatt som mamma hadde hatt på seg i bryllupet til Claire. Heldigvis var det ingen der som kunne se meg. (Noe å tenke på – filosofisk spørsmål på linje med «Når et tre faller i skogen og ingen er der og kan høre det, lager det likevel lyd?» – når du går med en tåpelig utseende hatt og det ikke er noen som kan se den, ser den fortsatt tåpelig ut?)

Himmelen var blå, det var en ganske varm dag, og alt var behagelig. Jeg lyttet til Helen som hostet i et av soverommene ovenpå og betraktet de pene blomstene drømmende mens de vaiet mot venstre i den milde brisen, og så mot høyre, og så mot venstre igjen … Det var påskeliljer og tulipaner og noen andre rosa noen som jeg ikke visste hva het. Så rart, husket jeg svevende, vi pleide å ha en forferdelig hage, den verste i hele gata, kanskje i hele Blackrock. Den var bare en plass å dumpe rustne sykler (våre) og tomme Johnny Walker-flasker (også våre) på i årevis, og det var fordi vi, i motsetning til andre og mer anstendige, hardt arbeidende familier, hadde en gartner: Michael, en bister, inntørket gammel mann som ikke pleide å gjøre noe utover å tvinge mamma til å stå ute i kulda mens han forklarte hvorfor han ikke kunne klippe gresset. («Bakteriene kommer seg inn der du har klipt det av, og så bare dør alt sammen for deg.») Eller hvorfor han ikke kunne klippe hekken. («Du trenger dem til å støtte opp veggene, frue.») Men i stedet for å be ham om å dra dit pepper’n gror, pleide mamma å kjøpe dyre kjeks til ham, og så pleide pappa å klippe gresset midt på natta i stedet for å ta det opp med ham. Men da pappa gikk av med pensjon, hadde de endelig et utmerket påskudd til å bli kvitt Michael. Ikke at han tok det pent. Han mumlet en hel del om amatører som kom til å ødelegge alt i løpet av minutter, forlot oss meget fortørnet og fikk arbeid hos O’Mahoneys, hvor han brakte skam over hele familien vår ved å fortelle Mrs. O’Mahoney at han en gang hadde sett mamma tørke salatblader med et skittent kjøkkenhåndkle.

Nok om det, han er borte, og blomstene er mye finere nå, takket være pappa. Det eneste jeg beklager er at standarden på kjeksene i huset har dalt betraktelig siden Michaels avskjed. Men du kan ikke få alt heller, og den innsikten penset meg over på helt andre tanker, og det var først da de salte tårene rant inn i sårene mine og fikk dem til å svi at jeg oppdaget at jeg gråt.

Jeg ville tilbake til New York. Jeg hadde tenkt på det de siste par dagene. Ikke bare vurdert det, men blitt grepet av en overveldende trang, og jeg kunne ikke forstå hvorfor jeg ikke hadde dratt før nå. Men problemet var at mamma og alle de andre kom til å fly i flint når jeg fortalte dem det. Jeg kunne allerede høre argumentene deres, – jeg må bli i Dublin fordi det er her jeg hører hjemme, fordi alle her er glade i meg, fordi de skal «pleie meg».

Men min families oppfatning av å «pleie» noen er ikke som andre, mer normale familiers. De tror at løsningen på alle problemer er sjokolade.

Ved tanken på hvor lenge og høylytt de kom til å protestere, ble jeg grepet av panikk igjen; jeg var nødt til å dra tilbake til New York. Jeg var nødt til å komme meg tilbake til jobben min. Jeg var nødt til å komme meg tilbake til vennene mine. Og selv om jeg ikke kunne fortelle det til noen, fordi de kom til å sende bud på mennene i hvite frakker, var jeg nødt til å komme meg tilbake til Aidan.

Jeg lukket øynene og begynte å drive av gårde, men plutselig var det som om tannhjulene i hodet mitt låste seg, og jeg ble kastet ut i et minne av støy og smerte og mørke. Jeg slo øynene opp. Blomstene var fortsatt pene, gresset var fortsatt grønt, men hjertet mitt dundret, og jeg hev etter pusten.

Dette hadde begynt i løpet av de siste par dagene – de smertestillende tablettene virket ikke like godt som de hadde gjort i begynnelsen. Virkningen ga seg raskere, og taggete små rifter dukket opp i det teppet av ro som de senket ned over meg, slik at skrekken strømmet inn som vann fra en brusten demning.

Jeg kjempet meg på bena og gikk inn, så på Home and Away, spiste lunsj (en halv scone, fem mandarinbåter, to sjokoladekuler, åtte tabletter), og så la mamma på meg bandasjene igjen før spaserturen min.

Hun elsket denne delen, å beskjeftige seg med den kirurgiske saksen, klippe opp lengder med bomull og hvit tape, slik legen hadde vist henne. Søster Walsh som pleide de syke. Oversøster Walsh, kanskje. Jeg lukket øynene. Følelsen av fingertuppene hennes mot ansiktet var beroligende.

«De små sårene på pannen min har begynt å klø, det er et godt tegn, er det ikke det?»

«La meg se.» Hun strøk panneluggen min til side for å se nærmere på saken. «Disse gror virkelig bra,» sa hun, som om hun visste hva hun snakket om. «Jeg tror nok vi antagelig kan la være å ta bandasje på dem. Og kanskje det på haken.» (En perfekt sirkel av hud og kjøtt hadde blitt fjernet midt på haken min. Det kommer til å bli nyttig når jeg får lyst til å etterligne Kirk Douglas.) «Men du våger ikke å klø, frøken! De er riktignok veldig flinke med ansiktsskader nå for tiden,» sa hun med vitende mine, og gjentok det legen hadde fortalt oss. «Disse suturene er mye bedre enn vanlige sting. Det er bare dette, egentlig,» sa hun, og strøk varsomt antiseptisk krem på det dype, knudrete kuttet som løp langs hele det høyre kinnet mitt, før hun stoppet for å la meg krympe meg av smerte. Dette såret var ikke holdt sammen med sommerfugllignende plasterstrips, i stedet hadde det dramatiske, Frankenstein-aktige sting som så ut som om de var laget med en stoppenål. Av alle sårene i ansiktet mitt var dette det eneste som ikke ville forsvinne med tiden.

«Men det er det vi har plastiske kirurger til,» sa jeg, og gjentok også det legen hadde fortalt oss.

«Det stemmer,» medga mamma. Men stemmen hennes var fjern og tykk. Jeg slo raskt opp øynene. Hun satt sammenkrøpet og mumlet noe som hørtes ut som: «Det stakkars lille ansiktet ditt.»

«Mamma, ikke gråt!»

«Jeg gjør ikke det.»

«Bra.»

«Dessuten synes jeg at jeg hører Margaret.» Hun gned et papirlommetørkle hardhendt over ansiktet og gikk ut for å le av den nye bilen til Maggie.

Maggie hadde kommet for å ta meg med på den daglige spaserturen vår. Maggie, den nest eldste av oss fem, var den uortodokse av barna i Walsh-familien, den mørke hemmeligheten vår, det hvite fåret. De andre (selv mamma, i ubevoktede øyeblikk) kalte henne en «rævslikker», et ord jeg ikke følte meg helt komfortabel med fordi det var så ekkelt, selv om det må sies at det gjorde jobben. Maggie hadde gjort opprør ved å leve et rolig, velordnet liv med en rolig, velordnet mann som het Garv, som familien min hadde hatet i årevis. De mislikte påliteligheten hans, anstendigheten hans, og aller mest genserne hans. (Altfor like pappas, var dommen.) Men ting hadde roet seg de siste årene, spesielt siden ungene ble født – JJ er tre år nå, og Holly er fem måneder.

Jeg må innrømme at jeg har hatt en del genser-baserte fordommer selv, noe jeg skammer meg over nå, fordi for omtrent fire år siden hjalp Garv meg å få skikk på livet mitt. Jeg hadde kommet til en guffen liten korsvei (mer om det senere), og Garv hadde vært uendelig, ufattelig snill. Han hadde til og med skaffet meg en jobb i forsikringsselskapet hvor han jobbet – først i postrommet, og så ble jeg forfremmet til kundemottak. Og så oppmuntret han meg til å skaffe meg en utdanning, så jeg tok et kurs i PR. Jeg vet at det ikke er like imponerende som en master i astrofysikk og at det høres mer ut som et kurs i TV-titting eller sjokoladespising, men hadde jeg ikke tatt det, hadde jeg aldri endt opp i den jobben jeg har nå – Den mest fabelaktige jobben i verden. Og jeg ville aldri ha møtt Aidan.

Jeg hinket mot ytterdøra. Maggie losset unger ut av den nye bilen sin, en stor familiebil med skyvedører som mamma hardnakket påsto så ut som om den hadde elefantsyken.

Pappa var også der ute og forsøkte å fungere som skjold mot mammas forakt. Han demonstrerte hvilken bra bil det var ved å gå rundt den og sparke i alle de fire dekkene.

«Se på den kvaliteten,» erklærte han, og sparket i et dekk igjen for å understreke påstanden.

«Se på de små griseøynene på den!»

«Det er ikke øyne, mamma, det er lysene,» sa Maggie, og åpnet en spenne og dukket opp med lille Holly under armen.

«Kunne du ikke ha skaffet deg en Porsche?» spurte mamma.

«Altfor åttitalls.»

«En Maserati?»

«Ikke rask nok.»

Mamma hadde utviklet en plutselig lengsel etter en rask, sexy bil sent i livet – jeg var redd hun kanskje led av kjedsommelighet. Hun så på Top Gear og visste (litt) om Lamborghinier og Aston Martin-er.

Maggies overkropp forsvant inn i bilen igjen, og etter enda mer avspenning dukket hun opp med tre år gamle JJ under den andre armen.

Maggie var høy og sterk, i likhet med Claire (søsteren som er eldre enn henne) og Rachel (søsteren som er yngre enn henne). De tre hadde arvet mammas gener. Helen og jeg er et par småttinger, ser helt annerledes ut enn dem, og jeg aner ikke hvor vi har det fra. Pappa er ikke så veldig liten, det bare virker sånn fordi han er så spak.

Maggie hadde kastet seg ut i morsrollen med stor iver – ikke bare den faktiske rollen som mor, men stilen. En av de beste tingene med å ha unger, pleide hun å si, var at hun ikke hadde tid til å bekymre seg for hvordan hun så ut, og hun skrøt av at hun hadde sluttet helt å shoppe. Uken før hadde hun fortalt meg at hun går til Marks & Spencers hver vår og høst og kjøper seks identiske skjørt, to par sko – ett par flate, ett med hæler – og et utvalg topper. «Inn og ut på førti minutter,» hadde hun sagt skadefro, og fullstendig gått glipp av poenget. Bortsett fra håret, som var skulderlangt og nydelig kastanjefarget (kunstig, hun hadde åpenbart ikke gitt opp fullstendig), så hun mer moderlig ut enn mamma.

«Se på det teite gamle skjørtet hennes,» mumlet mamma. «Folk kommer til å tro at vi er søstre.»

«Jeg hørte deg,» ropte Maggie, «og jeg bryr meg ikke.»

«Bilen din ser ut som et neshorn,» var mammas avskjedssalutt.

«Den var en elefant for et øyeblikk siden. Pappa, kan du slå ut barnevogna, er du snill.»

Så fikk JJ øye på meg og ble helt hinsidig av fryd. Kanskje det bare var nyhetens interesse, men jeg var favorittanten hans for øyeblikket. Han vred seg ut av Maggies grep og stormet opp innkjørselen som en kanonkule. Han kastet seg alltid mot meg, og selv om han ved et uhell hadde skallet inn i kneskålen som var ute av ledd for tre dager siden, da det nettopp hadde kommet ut av gipsen, og smerten fikk meg til å kaste opp, tilga jeg ham uansett.

Jeg ville ha tilgitt ham hva som helst. Han var fullstendig skjønn. Humøret mitt steg definitivt når jeg var sammen med ham, men jeg forsøkte å ikke vise det for mye, fordi resten av dem ville ha bekymret seg for at jeg skulle bli for glad i ham, og de hadde nok bekymringer med meg. De kunne kanskje til og med ha begynt med de velmenende flosklene – at jeg var ung, at jeg ville få mitt eget barn før eller siden, osv, osv, og jeg var temmelig sikker på at jeg ikke var klar for å høre dem.

Jeg tok med meg JJ inn i huset for å hente «spaserhatten» hans. Da mamma hadde lett etter en bredbremmet, solskjermende hatt til meg, hadde hun kommet over et helt forråd av fryktelige hatter hun hadde gått med i bryllup opp gjennom årene. Det var nesten like sjokkerende som å oppdage en massegrav. Det var masser av dem, den ene mer overdådig enn den andre, og av en eller annen grunn hadde JJ lagt sin elsk på en flat, glasert stråhatt med en klase kirsebær dinglende fra bremmen. JJ insisterte på at det var en «cowboyhatt», men ingenting kunne vært fjernere fra sannheten. Allerede i en alder av tre år utviste han en gledelig eksentrisk oppførsel – som måtte ha kommet fra et recessivt gen, for han har definitivt ikke fått det fra noen av foreldrene sine.

Da vi var klare alle sammen, beveget kavalkaden seg framover; meg, som lente meg på pappa med den ubrukne armen, Maggie som skjøv lille Holly i vognen, og JJ, marshallen, som ledet an troppene.

Mamma nektet å bli med oss på vår daglige mosjon av den grunn at det ville bli så mange av oss at «folk kom til å stirre.» Og vi skapte faktisk litt av et oppstyr, med JJ og hatten hans og meg med skadene mine hadde de lokale ungdommene følelsen av at sirkuset hadde kommet til byen.

Da vi nærmet oss parkområdet – det var ikke langt å gå, det bare føltes sånn fordi kneet mitt var så vondt at selv JJ, et barn på tre år, kunne gå fortere enn meg – fikk en av ungguttene øye på oss og varslet de fire eller fem kameratene sine. De ble nesten synlig oppglødd, og de sluttet med hva det nå var de gjorde med fyrstikker og avispapir og forberedte seg på å ønske oss velkommen.

«Heia, Frankenstein,» ropte Alec da vi kom nærme nok til å høre ham.

«Heia,» svarte jeg med verdighet.

Jeg ble lei meg den første gangen de sa det. Spesielt da de hadde tilbudt meg penger for å løfte på bandasjene og vise dem sårene. Det var som å bli bedt om å løfte på t-skjorten og vise dem puppene mine, bare enda verre. Tårene hadde strømmet fra øynene mine, og jeg snudde meg for å gå rett hjem igjen, sjokkert over hvor ekle mennesker kan være. Men så hørte jeg Maggie spørre: «Hvor mye? Hvor mye for å se det aller verste?»

En kort debatt fulgte. «En euro.»

«Gi meg den,» beordret Maggie. Den eldste av dem – han sa han het Hedwig, men det kunne det nok ikke være – rakte den fram mens han så nervøst på henne.

Maggie sjekket at mynten var gangbar ved å bite i den, og så hadde hun sagt til meg: «Ti prosent til meg, resten til deg. OK. La dem få se.»

Så jeg hadde vist dem det – ikke for pengene, naturligvis, men fordi jeg innså at jeg ikke hadde noen grunn til å skamme meg. Det som hadde skjedd med meg kunne ha skjedd med hvem som helst. Etter det kalte de meg alltid Frankenstein, men ikke – og jeg vet at det kanskje høres rart ut – ikke på en uvennlig måte.

I dag la de merke til at mamma hadde fjernet noen av bandasjene. «Du holder på å bli bedre.» De hørtes skuffet ut. «Alle sårene på panna di er nesten borte. Det eneste kule som er igjen er det på kinnet ditt. Og du går fortere enn du pleide, du er nesten like rask som JJ nå.»

Vi satt på benken og pustet inn frisk luft i en halv time eller så. I løpet av de få ukene vi hadde tatt denne daglige spaserturen hadde vi hatt u-irsk tørt vær, i hvert fall på dagtid. Det virket som om det bare var om kveldene, når Helen satt i buskene med zoom-linsen sin, at det regnet.

Drømmeriene mine ble avbrutt da Holly begynte å hyle. Hun trengte ny bleie, ifølge Maggie, og så trasket vi alle mann tilbake til huset, hvor Maggie forsøkte, uten hell, å få først mamma og så pappa til å skifte på Holly. Hun trengte ikke å spørre meg – av og til er det greit å ha en brukken arm.

Mens hun var opptatt med vaskekluter og beiler, fant JJ fram en rustfarget lipliner fra den (ekstremt store) sminkebagen min, holdt den opp mot ansiktet og sa: «Sånn som deg.»

«Hva er sånn som meg?»

«Sånn som deg,» gjentok han. Han rørte ved noen av kuttene mine og pekte mot sitt eget ansikt med liplineren. Ah! Han ville at jeg skulle tegne arr på ham.

«Bare et par stykker.» Jeg var slett ikke sikker på om dette var noe som burde oppmuntres, så jeg fylte inn et par halvhjertede kutt på pannen hans. «Se.» Jeg holdt opp et håndspeil foran ham, og han likte det han så så godt at han ropte: «Mer!»

«Bare ett til.»

Han så seg stadig vekk i speilet og forlangte flere og flere skader, og så kom Maggie tilbake. Da jeg så uttrykket i ansiktet hennes, ble jeg redd. «Å, herregud, Maggie, jeg er så lei for det. Jeg ble revet med.»

Men med et underlig lite rykk innså jeg at hun ikke var sint fordi JJ så ut som et lappeteppe – det var fordi hun hadde sett sminkebagen min og fikk det uttrykket – det de får alle sammen, men jeg hadde ikke forventet det av henne.

Det er virkelig underlig – til tross for all skrekken og sorgen den siste tiden, har en av familiens medlemmer nesten hver dag kommet innom, satt seg på sengekanten min og bedt om å få se innholdet av sminkebagen min. De var blendet av den fantastiske jobben min og gjorde ikke noe forsøk på å skjule sin forbløffelse over at jeg, av alle mennesker, hadde klart å dra den i land. Maggie beveget seg mot sminkebagen min som en søvngjenger. Hånden hennes var utstrakt. «Kan jeg få se?»

«Vær så god. Og toalettmappen min står her på gulvet. Det er en del bra ting der også, hvis ikke mamma og Helen har tatt alt. Ta det du har lyst på.»

Som i transe fjernet Maggie leppestift etter leppestift fra bagen. Jeg hadde omtrent seksten av dem. Bare fordi jeg kan.

«Noen av dem har ikke engang blitt åpnet,» sa hun. «Hvordan har det seg at mamma og Helen ikke har stjålet dem?»

«Fordi de allerede har dem. Like før … du vet … alt, hadde jeg sendt dem en ladning med de nye sommerproduktene. De har de fleste av disse allerede.»

To dager etter at jeg hadde kommet, hadde Helen og mamma sittet på senga mi og systematisk gått gjennom kosmetikken min, og forkastet nesten alt. «Porn Star? Den har jeg. Multiple Orgasm? Har den. Dirty Grrrrl? Har den.»

«De sa aldri noe om de nye varene,» sa Maggie trist. «Og jeg bor bare en kilometer unna.»

«Å. Kanskje det er fordi de tror at du ikke er interessert i sminke, på grunn av den nye praktiske looken din. Jeg beklager, når jeg kommer tilbake til New York, skal jeg sørge for å sende varene direkte til deg.»

«Vil du det? Takk.» Og så et skarpt blikk. «Skal du tilbake? Når? Ta deg sammen. Du kan ikke dra noe sted. Du trenger tryggheten her hos familien din …» Men så ble hun distrahert av en leppestift. «Kan jeg prøve denne? Den er nøyaktig min farge.»

Hun prøvde den på, gned leppene mot hverandre, beundret seg selv i håndspeilet, og så ble hun brått lut av anger. «Unnskyld, Anna. Jeg har prøvd å la være å spørre om å få se de nydelige tingene, jeg mener, slik tingene er … Og jeg er sjokkert over de andre, de oppfører seg som gribber. Men se på meg nå! Jeg er like ille som dem.»

«Ikke vær for streng mot deg selv, Maggie. Ingen kan noe for det. Det er sterkere enn oss alle sammen.»

«Er det det? Takk.» Hun fortsatte å ta ting ut, åpne dem, prøve dem på håndbaken, og så lukke dem forsiktig. Da hun hadde gransket alt, sukket hun tungt. «Jeg kan like gjerne se gjennom toalettmappen din nå.»

«Vær så god. Det er en nydelig dusjgelé der.» Så tenkte jeg meg om et øyeblikk. «Nei, vent, jeg tror pappa tok den.»

Hun gikk gjennom dusjgeleene og skrubbekremene og fuktighetskremene, skrudde av korker og sniffet og gned, og sa: «Du har virkelig den beste jobben i verden.»

Jobben min

Jeg jobber i New York med skjønnhets-PR. Jeg er assisterende senior-pressetalskvinne for Candy Grrrl, et av de hotteste kosmetikkmerkene på planeten. (Du har sannsynligvis hørt om dem, og har du ikke det, betyr det at en eller annen et eller annet sted ikke gjør jobben sin ordentlig. Jeg håper for guds skyld at det ikke er meg.) Jeg har tilgang til et svimlende utvalg gratisprodukter. Jeg mener bokstavelig talt svimlende. Like etter at jeg fikk jobben kom søsteren min, Rachel, som hadde bodd i New York i årevis, inn på kontoret mitt en kveld etter at alle andre hadde gått hjem, for å se om jeg hadde overdrevet. Og da jeg låste opp skapet og viste henne hylle på hylle med omhyggelig stablede Candy Grrrl-ansiktskremer og pore-forminskere og dekkremer og duftlys og dusjgeleer og underlagskremer og highlightere og …, stirret hun en lang, lang stund, og sa: «Jeg har svarte prikker foran øynene, jeg kødder ikke, Anna, jeg tror jeg er i ferd med å besvime.» Se der – svimlende – og det var før jeg sa at hun kunne ta med seg ting.

Det som gjør det desto mer fabelaktig er at jeg ikke bare får Candy Grrrl-produkter. Firmaet jeg jobber for, McArthur on the Park (grunnlagt og fortsatt eid av Ariella McArthur, hun solgte aldri), representerer tretten andre kosmetikkmerker, det ene deiligere enn det andre, og en gang i måneden har vi en souk på styrerommet, og utveksler åpne og ærlige synspunkter. (Men det er ikke firmaets påfunn, og skjer aldri når Ariella er i nærheten. Det er best om du ikke nevner det.)

Det er andre frynsegoder i tillegg til gratis produkter. Siden McArthur on the Park har PR-ansvar for Perry K, får jeg klipt og farget håret gratis av Perry K. Ikke av Perry K, selvfølgelig, men av en av hans lojale undersåtter. Perry K selv er vanligvis på et privatfly for å fraktes til et studio i Nord-Korea eller Vanuatu for å klippe en filmstjernes hår på location.

(Bare én ting: Gratis hårklipp høres fabelaktig ut. Med fare for å virke utakknemlig – jeg kan ikke hjelpe for at jeg føler meg litt som en eksklusiv prostituert som får gratis helsesjekk oppunder skjørtet. Det virker omtenksomt, men det er bare for å sørge for at jentene gjør jobben sin skikkelig. Det er det samme med meg, jeg har ikke noe valg med disse hårklippene. Jeg er nødt til å gjøre det, og jeg har ikke noe jeg skulle ha sagt. Jeg får det som er på catwalken. Vanligvis arbeidskrevende, fjærklipte greier som gjør meg helt nedtrykt. McArthur eier sjelen min, og det er ille nok. Men å eie håret mitt …)

Nok om det, etter Rachels besøk kastet hun seg på telefonen og fortalte alle der hjemme om skapet med alle godene. En flom av oppringninger fulgte. Gikk Rachel på stoff igjen? Eller var det sant at jeg ga henne all den gratis sminken? Og hvis det var sant, kunne de få noe? Jeg pakket umiddelbart sammen en uanstendig mengde varer og sendte det til Irland. Jeg innrømmer det – jeg viste meg, jeg prøvde å bevise hvor vellykket jeg var.

Jeg har ikke bare lov til å gå med Candy Grrrl-produkter, det er obligatorisk. Vi er alle nødt til å ta på oss personligheten til det merket vi representerer. «Lev det,» hadde Ariella fortalt meg da jeg fikk jobben. «Lev det, Anna, du er en Candy Grrrl, du er alltid på jobb, tjuefire timer i døgnet.»

Når du sender produkter til andre mennesker, er det meningen at du skal signere for dem – hver eneste øyevipptang, hver eneste leppebalsam. Men hvis du sier at de skal til Nebraska Star, for eksempel, og de egentlig skal til mamma Walsh i Dublin, er det lite sannsynlig at noen sjekker: Jeg er en betrodd ansatt.

Det rare er at jeg vanligvis er en ærlig person: Hvis noen gir meg for mye vekslepenger i en butikk, gir jeg det tilbake, og jeg har aldri i mitt liv stukket fra regningen på en restaurant. (Finnes det ikke bedre måter å ha det morsomt på?) Men hver gang jeg snor en øyekrem til Rachel eller et duftlys til venninnen min Jacqui eller sender en pakke med de nye vårfargene til Dublin, stjeler jeg. Og likevel har jeg ikke det minste snev av dårlig samvittighet. Det er fordi produktene er så nydelige at jeg føler at de, som naturens undre, transcenderer den private eiendomsretten. Hvordan kan du stenge av Grand Canyon? Eller Great Barrier Reef? Enkelte ting er så utrolige at alle har rett til dem.

Folk spør meg ofte, med ansiktet fordreid av misunnelse: «Hvordan klarte du å få en sånn jobb?»

Vel, det skal jeg fortelle deg.

Kapittel 3

Hvordan jeg fikk jobben min

Etter at jeg besto kurset mitt i PR, fikk jeg en jobb på Dublin-kontoret til et billig kosmetikkfirma. Det var elendig betalt, knallhardt arbeid – hovedsakelig å fylle konvolutter med reklame. Og siden de undersøkte veskene våre hver kveld når vi gikk hjem, fikk jeg ikke engang gratis sminke som plaster på såret. Men jeg hadde en idé om hvordan PR kunne være, all moroa og kreativiteten du kunne ha på det rette stedet, og jeg hadde alltid følt en dragning mot New York …

Jeg hadde ikke lyst til å dra alene, så det eneste jeg trengte å gjøre var å overbevise bestevenninnen min, Jacqui, om at hun også hadde en dragning mot New York. Men jeg hadde ikke stor tro på at det skulle gå. Jacqui hadde vært som meg i flere år – fullstendig uten karriereplan. Hun hadde jobbet innen hotellbransjen mesteparten av livet, og gjort alt fra bararbeid til å sitte i resepsjonen, før hun plutselig, helt uforskyldt, hadde fått en god jobb – hun var VIP-concierge ved et av Dublin femstjerners hoteller. Når showbiz-typer kom til byen og ville ha telefonnummeret til Bono, noen å gå ut og shoppe sammen med etter stengetid, eller en lokkedue som kunne riste av seg pressen, var det hennes jobb å skaffe dem det. Ingen, spesielt ikke Jacqui, skjønte hvordan det hadde skjedd – hun hadde ingen kvalifikasjoner, det eneste hun hadde å tilby var at hun var pratsom, praktisk anlagt og ikke lot seg imponere av tosker, ikke engang berømte tosker. (Hun sier at de fleste kjendiser er enten dverger eller drittsekker eller begge deler.)

Utseendet hennes kan ha hatt en del å si for framgangen. Hun beskriver ofte seg selv som et blondt stankelbein, og det skal hun ha, hun er veldig hengslete. Hun var så høy og tynn at alle leddene hennes – knær, hofter, albuer, skuldre – så ut som om de var løsnet med en skiftenøkkel, og når hun gikk, kunne du nesten tro at en eller annen usynlig kraft fikk henne til å bevege seg ved å trekke i trådene hennes. Derfor følte ikke kvinner seg truet av henne. Men takket være det gode humøret, den rå latteren og den utrolige utholdenheten når det gjaldt å holde seg våken og feste til langt på natt, følte menn seg vel sammen med henne.

De besøkende kjendisene kjøpte ofte dyre presanger til henne. Det beste, sa hun, var når hun tok dem med på shopping. Hvis de kjøpte tonnevis av ting til seg selv, fikk de dårlig samvittighet hvis de ikke kjøpte noe til henne også. Hovedsakelig ørsmå designerplagg som hun så fantastisk ut i.

Men profesjonell som hun var, havnet hun aldri – eller, sjelden – i seng med de mannlige kjendisene hun hadde ansvar for (bare hvis de nettopp hadde gjort det slutt med kona og trengte «trøst»). Det hendte seg likevel at hun lå med vennene deres. De var vanligvis fryktelige. Det virket som om hun foretrakk dem sånn. Jeg tror ikke jeg noensinne har likt noen av kjærestene hennes.

Den kvelden jeg møtte henne for å legge fram ideen dukket hun opp, strålende, lykkelig og hengslete som vanlig, i en jakke fra Versace, et eller annet fra Dior og noe annet fra Chloe, og hjertet sank i brystet på meg. Hvorfor skulle noen ville forlate en sånn jobb? Men der ser du, en kan aldri vite.

Før jeg rakk å nevne New York, tilsto hun at hun var drittlei av overbetalte stjerner og de tåpelige ønskene deres. En eller annen Oscar-belønnet skuespiller bodde på hotellet for øyeblikket og gjorde livet hennes uutholdelig ved å insistere på at et ekorn stirret inn gjennom vinduet og fulgte hver bevegelse med blikket. Problemet hennes var ikke at det var smålig å klage over at et ekorn så på deg, men at han befant seg i sjette etasje – det var ikke noe ekorn der. Hun hadde fått nok av kjendiser, sa hun. Hun ville gjøre noe helt annet, komme seg ned på bakken igjen, jobbe med de fattige og syke, i en koloni for spedalske, om mulig.

Dette var utmerkede, om enn overraskende, nyheter, og det perfekte tidspunkt for å trekke arbeidstillatelsesskjemaene opp fra vesken. To måneder senere vinket vi farvel til Irland.

Da vi kom til New York, bodde vi hos Rachel og Luke de første par dagene, men dette viste seg ikke å være noen god idé. Jacqui begynte å kaldsvette hver gang hun så på Luke, så til de grader at hun nesten måtte begynne å ta salttabletter for å holde på vannet.

Luke er så pen at folk blir litt underlige i nærheten av ham. De tror det nødvendigvis må være mer ved ham enn det er. Men han er rett og slett bare en vanlig, anstendig fyr som har det livet han vil ha sammen med den kvinnen han vil ha. Han har en hel gjeng med kompiser som ser akkurat like ut – selv om ingen av dem er like fysisk overveldende som ham – som går under den kollektive betegnelsen ekte mannfolk. De mener at sist gang noen spilte inn en bra plate var i 1975 (Led Zeppelins Physical Graffiti) og at all musikk siden har vært det rene søppel. En bra kveld for dem er å gå på luftgitar-mesterskap – det finnes, helt sant – og selv om de alle er begavede amatører, viser en av dem, Shake, virkelig talent. Han kom seg helt til den regionale finalen.

Jacqui og jeg begynte å se oss om etter arbeid, men uheldigvis for Jacqui var det ingen ledige stillinger i kolonier for spedalske. I løpet av en uke hadde hun fått seg en jobb i et femstjerners hotell på Manhattan, i nesten nøyaktig samme stilling som hun hadde forlatt i Dublin.

Og ved en av livets underlige tilfeldigheter møtte hun Ekornmannen, som ikke kjente henne igjen og fortalte henne den samme historien om at det var et ekorn som spionerte på ham. Bare at denne gangen var de ikke i sjette etasje, de var i tjuesjuende.

«Jeg har virkelig lyst til å gjøre noe annerledes,» sa hun til Rachel, Luke og meg da hun kom hjem etter den første dagen. «Jeg skjønner ikke hvordan dette skjedde.»

Vel, det sa seg selv: Hun var åpenbart mer trollbundet av kjendisenes glitrende verden enn hun hadde innsett. Men det kunne du ikke si til henne. Jacqui hadde ikke noe til overs for å gå i seg selv – ting var som de var. Hvilket har sine fortrinn som livsfilosofi – selv om jeg er veldig glad i Rachel, har jeg av og til følelsen av at jeg ikke engang kan klø meg på haken uten at hun finner en skjult mening med det. Men derimot er det ikke noen vits i å fortelle Jacqui at du er deprimert, fordi hun alltid svarer: «Å, nei! Hva er det som har skjedd?» Og mesteparten av tiden er det ikke noe som har skjedd, du er bare deprimert. Men hvis du prøver å forklare det, sier hun: «Men hva har du å være deprimert for?» Og så sier hun: «Kom igjen, så går vi ut og drikker champagne. Det er ikke noen vits i å sitte her og sture!»

Jacqui er nesten det eneste mennesket jeg vet om som aldri har vært på antidepressiva eller gått i terapi – hun tror knapt nok på PMS.

Nok om det, like før Jacqui fikk muskelspasmer av mineralmangel bare av å se på Luke, fant vi oss et sted å bo. En «studioleilighet» (dvs ett rom) i en forfallen gård på Lower East Side. Den var sjokkerende liten og dyr, og dusjen var inne på minikjøkkenet, men vi var i det minste på Manhattan. Vi hadde ikke tenkt å tilbringe mye tid hjemme – det var bare et sted å sove og en adresse, et ørlite krypinn i den store byen. Heldigvis var jeg og Jacqui veldig gode venner, så vi taklet å bo så tett på hverandre – selv om Jacqui av og til gikk ut og plukket opp menn bare så hun kunne få en god natts søvn i en normal leilighet.

Jeg registrerte umiddelbart den flotte, lettere utbroderte cv-en min på flere bedre arbeidsformidlingsbyråer. Jeg gikk på et par intervjuer, men fikk ingen håndfaste tilbud, og jeg hadde nettopp begynt å bli bekymret da jeg en tirsdag morgen fikk beskjed om å komme meg til McArthur on the Park så fort bena kunne bære meg. En av de ansatte der hadde blitt nødt til å «dra til Arizona» (New York-uttrykk for å legge seg inn til rehabilitering) i en kjempehast, og de trengte en vikar umiddelbart fordi de forberedte seg på en viktig pitch.

Jeg hadde hørt om Ariella McArthur fordi hun var en PR-legende – er de ikke alltid det? – rundt de femti, med stort hår, brede skuldre, kontrollerende, utålmodig. Ryktene ville ha det til at hun bare sov fire timer hver natt (men jeg oppdaget senere at hun hadde satt ut det ryktet selv).

Så jeg tok på meg drakten min og møtte opp, og oppdaget at kontorlokalene faktisk lå ved Central Park (trettiniende etasje – utsikten fra Ariellas kontor er utrolig, men siden du bare blir invitert inn dit for å bli hudflettet, er det vanskelig å sette pris på den).

Alle løp hysteriske omkring, og ingen snakket egentlig til meg, bare hylte ordre om å kopiere ting, organisere mat, lime ting til andre ting. Til tross for denne underlige behandlingen ble jeg blendet av merkene McArthur representerte og alle de store kampanjene de hadde kjørt, og jeg tok meg i å tenke: Jeg ville gjort hva som helst for å jobbe her.

Jeg må ha limt de riktige tingene sammen, for de ba meg om å komme tilbake dagen etter, dagen for selve pitchen, da alle var enda mer nervøse.

Klokka tre tok Ariella og sju av toppfolkene hennes oppstilling rundt bordet på styrerommet. Jeg var også der, men bare i tilfelle noen trengte noe i full fart – vann, kaffe, å få tørket svetten av pannen. Jeg hadde fått instruks om å ikke snakke. Jeg kunne opprette blikkontakt om nødvendig, men ikke snakke.

Mens vi ventet, overhørte jeg Ariella si med lav, inntrengende stemme til Franklin, hennes nestkommanderende: «Hvis jeg ikke får denne kontrakten, kommer jeg til å drepe noen.»

For dere som ikke kjenner til Candy Grrrl-historien – og fordi jeg har levd og åndet for det så lenge at jeg av og til glemmer at det finnes mennesker som ikke gjør det: Candy Grrrl ble startet av make-up-artisten Candace Biggly. Hun begynte å blande sine egne produkter fordi hun ikke fikk tak i nøyaktig de fargene og teksturene hun ville ha, og viste seg å være så god til det at modellene hun sminket ble helt overveldet. Ryktene begynte å spre seg fra De Fabelaktige Oppe i Høyden om at Candace Bigglys produkter var noe for seg selv, og dermed var interessen vekket.

Så kom navnet. Utallige mennesker, deriblant min egen mor, har fortalt meg at «Candy Grrrl» var Kate Moss’ kjælenavn på Candace. Jeg beklager å skuffe deg, men det er ikke sant. Candace og ektemannen hennes, George (et kryp), betalte et dyrt markedsføringsfirma for å finne på det (og logoen med den snerrende jenta også), men Kate-historien har gått inn i folketroen, og det skader ikke å la den forbli der.

Litt etter litt begynte Candy Grrrl-navnet å dukke opp i skjønnhetsspaltene. Så åpnet de en liten butikk på Lower East Side, og kvinner som aldri hadde vært sør for 44th Street i sitt liv gjorde pilegrimsreisen helt ned til sørsiden. Enda en butikk åpnet, denne gangen i LA, deretter en i London og to i Tokyo, og så skjedde det uunngåelige: Candy Grrrl ble kjøpt opp av Devereaux CCorporation for et ikke oppgitt åttesifret beløp (11,5 millioner, faktisk, hvis du vil vite det, jeg fant det i noen papirer på kontoret sist sommer. Jeg lette ikke etter det. Jeg bare snublet over det. Helt sant). Plutselig ble Candy Grrrl mainstream og eksploderte inn i diskene i Saks, Bloomingdales, Nordstrom – alle de store varemagasinene. Men George og Candace var ikke «tilfreds» med Devereauxs eget PR-kontor, så de inviterte noen av de største firmaene i New York til å konkurrere om PR-kampanjene deres.

«De er sene,» sa Franklin, og fingret med en liten pilleeske i perlemor. Jeg hadde sett at han ikke særlig diskré tok seg en halv xanax tidligere, så jeg antok at han vurderte å ta den andre halvparten.

Så, med en overraskende mangel på fanfare, kom Candace inn. Hun så slett ikke ut som en Candace – brunt, ustylet hår, svarte tights, og underlig nok ikke et snev av sminke. George, derimot, kunne nok bli beskrevet som kjekk og karismatisk – han syntes i hvert fall det.

Ariella begynte en overstrømmende velkomst, men George skar tvers over og forlangte «ideer».

«Hvis du fikk Candy Grrrl-oppdraget, hva ville du gjort?» Han pekte mot Franklin.

Franklin stammet noe om å få kjendiser til å promotere produktet, men før han hadde fullført, hadde George beveget seg videre til nestemann. «Og hva ville du gjort?»

Han arbeidet seg rundt bordet og fikk servert de vanlige basisideene innen PR: Kjendiser, store artikler, å fly alle de største skjønnhetsredaktørene til et eller annet fabelaktig sted – muligens Mars.

Da han kom til meg, forsøkte Ariella desperat å fortelle ham at jeg ikke var noen, jeg var ingen, bare ett hakk bedre enn en robot, men George insisterte. «Hun jobber for deg, ikke sant? Hva heter du? Anna? Fortell meg hvilke ideer du har.»

Ariella fikk angst. Og det ble ikke bedre da jeg sa: «Jeg så noen flotte vekkerklokker i en butikk i SoHo i helga.»

Dette var en pitch for en PR-kontrakt verd flere millioner dollar, og jeg snakket om handleturen min i helgen.

Ariella la faktisk hånden mot strupen som en viktoriansk dame som har planer om å dåne.

«De er akkurat som en vanlig vekkerklokke, bare speilvendt,» sa jeg. «Alle tallene er bak fram, og viserne går feil vei, de beveger seg faktisk baklengs. Så hvis du vil se hvor mange klokka er, er du nødt til å se på den i speilet. Jeg tenkte at den hadde vært perfekt til å lansere deres Time-Reversal Day Cream. Vi kunne gjøre et slagord som: «Se deg i speilet – du skrur tiden tilbake.» Og avhengig av kost kan vi til og med gi dem bort over disk.» (Til jenter som vil komme seg fram: Aldri si «kostnad», si alltid «kost». Jeg aner ikke hvorfor, men hvis du sier «kostnad», er det ingen som tar deg alvorlig. Rundhåndet bruk av ordet «kost», derimot, gjør deg til en av de store gutta.)

«Jøss,» sa George. Han satte seg tilbake og så seg rundt bordet. «Jøss. Det er storartet! Det mest originale forslaget jeg har hørt her i dag. Enkelt, men … veldig wow! Veldig Candy Grrrl.» Han og Candace utvekslet blikk.

Den høyspente atmosfæren rundt bordet forandret seg. Enkelte slappet av, mens enkelte andre ble enda mer anspent. (Når jeg sier «enkelte andre», mener jeg Lauryn.) Men saken er at jeg ikke hadde planlagt å komme med en storartet idé, det var ikke min feil, det bare ble sånn. Det eneste jeg vil si til mitt forsvar er at jeg hadde stoppet ved Saks på vei hjem kvelden før, plukket med meg en Candy Grrrl-brosjyre og lest om produktene deres.

«Kanskje du til og med kan vurdere å skifte navnet til Time-Reversal Morning Cream,» foreslo jeg. Men en kort, voldsom hoderistning fra Ariella stoppet meg. Jeg hadde sagt nok. Jeg begynte å bli for selvsikker.

Lauryn kvitret: «Nei, har du hørt sånt! Jeg så de klokkene, jeg også. Jeg …»

«Hold kjeft, Lauryn.» Ariella avbrøt henne med skremmende fasthet, og dett var dett.

Det var et stort øyeblikk for meg. Ariella fikk oppdraget, og jeg fikk jobben.