TIL SARAH OG EMILY

1. KAPITTEL

«Høy», sa jeg.

«Nei. Seriøst», sa Molly. «Hva vil du egentlig bli når du blir stor?»

Molly, Karl og jeg sto utenfor skolen etter en brannøvelse. Det var meningen at vi skulle se etter somlekopper (det er en skolepatruljegreie), men egentlig sto vi bare og prøvde å ikke se altfor teite ut.

«Eller kanskje ale opp dovendyr», fortsatte Karl. «Visste dere at de bare går på do én gang i uka?»

Det gikk ikke så bra.

Alle på Emily Dickinson ungdomsskole kaller oss bare «nerdepatruljen». Selv om vi faktisk reddet hele skolen fra en bølle som heter Roy.

Men det var noen uker siden nå. Det er jo en hel evighet i ungdomsskoletid.

«Før hadde jeg så lyst til å bli en zombie», sa Karl.

Når Karl er ekstra rar, pleier vi bare å stirre på ham til han stopper.

Karl fortsatte: «Men så fant jeg ut at man må dø først.»

Når det ikke fungerer å stirre, ignorerer vi ham i stedet.

Karl sukket. «Og det hadde jeg aldri i livet fått lov til av mamma.»

Når det ikke fungerer å ignorere ham, stirrer vi på ham igjen og knurrer.

Karl tok frem telefonen sin. «Jeg tror i hvert fall ikke det. Men kanskje jeg burde ringe og spørre.»

Når det ikke fungerer å stirre og knurre, er Molly nødt til å gripe inn.

«DET HOLDER!» ropte hun.

«Æhhh!» skrek Karl.

Molly forsøkte å roe ham ned. «Unnskyld. Det var ikke meningen å –»

«Ikke deg! DEN!» sa Karl mens han pekte på en flagrende plastpose som lå på plenen. «Den står på lista!»

«Lista» er en oversikt over ting Karl er redd for. Vi fikk den for å kunne sjekke hvorfor han oppfører seg merkelig – noe han gjør nesten hele tiden, for han er redd for det aller meste.

Karl rygget langsomt unna. «Plastposer er levende. De kan blåse rett i ansiktet på deg når som helst, og da får du ikke puste!»

Molly prøvde å ikke le. «De er ikke levende, Karl.»

Jeg holdt på å le jeg også, men plutselig kom det et vindkast, og posen gikk til angrep.

Karl begynte å gå inn til timen. Han så på meg. «Vil du fortsatt bare bli høy?»

Molly rista på hodet og ga oss det blikket. «Jegvil-bare-bli-voksen-og-glemme-at-jeg-noen-gang-vartolv»-blikket.

Lykke til med det, tenkte jeg. Sinnssykt rare venner er bedre enn ikke å ha venner i det hele tatt. Jeg hadde ingen venner før, så jeg vet hva jeg snakker om. Det gikk helt greit …

Men ikke egentlig.

Molly, Karl og jeg ble venner fordi skolerådgiveren, dr. Daniels, tvang oss til å bli med i skolepatruljen. Hun mente det ville kurere vår «allergi mot jevnaldrende». Og det gikk jo ganske bra til slutt. Selv om jeg skulle ønske at noen hadde gitt meg en bruksanvisning for Molly og Karl.

Molly kan være både høylytt og sjefete. Og det har bare blitt verre etter at Mr. Dupree (som er skolepatruljesjef og skolens vaktmester), utnevnte henne til kaptein. Karl og jeg kaller henne bare Kaptein Masekopp.

Problemet er at Kaptein Masekopp ikke har noe særlig å mase om for tiden.

Den eneste grunnen til at vi ble med i skolepatruljen, var for å stoppe Roy. Nå som han har lagt opp som bølle, er det ikke mer mobbing.

Nå som det ikke finnes flere mobbere, har skolepatruljen blitt ganske kjedelig.

Men uansett hvor kjedelig det var, fikk vi i hvert fall fri fra timene ganske ofte. Men vi kunne ikke bli i skolegården til evig tid heller, og det var på tide at Molly og jeg gikk inn igjen. Vi hadde knapt gått tre skritt før vi merket at Karl hadde stoppet opp litt foran oss. Han pekte på fortauet.

«Hvorfor er han så rar?» spurte jeg.

Molly stirret på meg. «Er det et lurespørsmål?»

Men det var ikke bare at Karl sto og var … Karl. Da vi tok ham igjen, skjønte vi at det er vanskelig å ikke stirre på fortauet når …

… det stirrer tilbake.

2. KAPITTEL

Det var en slags krittegning.

Jeg hadde aldri sett noe lignende før – i hvert fall ikke i virkeligheten.

«Det ser litt ut som sumpmonsteret i NanoNerd nummer 75», sa jeg.

Karl gikk rundt tegningen og så på den opp ned (eller var det riktig vei?). Han smilte. «Jeg vet hva det er! Det er et svensk rivjern!»

«Et hvaforno?» sa jeg.

«Fra Umakéa», sa Karl. «Foreldrene mine drar dit hele tiden for å kjøpe pynteputer. Mamma elsker pynteputer. Jeg vet ikke helt med pappa. Han bare holder veska hennes og ser i bakken.» Han nikket. «Jeg er ikke redd for rivjern.»

Telefonen til Karl begynte å ringe.

«Hei mamma! … hæ? Å, nå ble jeg glad! … glad i deg og. Ha det.»

Karl la på. «Gode nyheter! Mamma fant volleyballnettet til sjøapene mine under sofaputene!»

Molly skulle til å si noe, men tok seg i det. Hun snudde seg mot meg. «Det er ikke et sumpmonster eller et rivjern. Det ser ut som en barneskoletegning.»

«Det kan være en beskjed», sa jeg.

Molly rista på hodet. «Ikke tenk på det engang.»

«Det kan jo det!»

«Det er ikke det, Nick.»

«Men hvordan forklarer du da –»

«Tilfeldigheter», sa Molly.

«På den andre siden kan det jo være en gulrotrasp», sa Karl.

«Det er ikke det», sa Molly.

Jeg gravde ned i lomma mi etter potetpuffen jeg hadde gjemt unna siden spisefri. Jeg puttet den i munnen og begynte å tygge. «Æi et ikke. Jæ tlol at det er –»

Når du på en måte nesten dør av en potetpuff, tar det litt tid før du får igjen pusten og finner ut hva du skal si til den som på en måte reddet livet ditt.

«Joda, det går bra», sa jeg. «Takk for … du vet …»

«Neida. Ikke noe problem. Jeg skulle ikke ropt så du satte den i halsen.»

«Det går fint.»

«Ok. Greit.»

Molly og jeg stirret på hverandre en stund og prøvde å ikke si noe altfor klissete som vi ble nødt til å nekte for at vi hadde sagt senere. Heldigvis ble vi avbrutt.