Kongelige, forklarte jeg, var en truet art, og dette var en mulighet til å etablere, gjennom nærgående undersøkelse av ett enkelt liv, fenomenets natur.

(JOHN POPE-HENNESSY TIL DRONNING MARY-BIOGRAFEN JAMES POPE-HENNESSY)

INNHOLD

FORORD

Lyden av fortid

Den mest populære

Nærvær og fravær

Åpen bok

DEL I IT

KAPITTEL 1 I SENTRUM

Pilegrimer

Kallenavnet

His Highness the Infant Prince

Lilleputtaktig

Kravet

KAPITTEL 2 DEN LILLE FREMMEDE

Navnedebatt

Ikke ganske normal

Snøfnugget

Sanghyllest

Nordmann av instinkt

Kongesnobben

Olav Tryggvason

Komisk opera

Ikke forstyrr

Konstruktørene

Aleneheten

Arbeid og fritid

På utstilling

Folkets lengsler

KAPITTEL 3 SKOLEGUTTEN

Ute og inne

Frøken Bomhoff

Dysleksien

Bekymringsmelding

Historiske ting

Nytt regime

Sportslæreren

Trikkeprinsen

Flauheter

KAPITTEL 4 ENGLAND

Privilegier

Opphav

Barndommens lekeplasser

Plikt og punktlighet

Prinsen av Wales

Engelsk jul

Rapporter hjem

KAPITTEL 5 DEN NORSKESTE

Nasjonalidrett

Holmenkollen

Den uforferdete

Sunt legeme

Tilskueren

DEL II UNG MANN

KAPITTEL 6 ARTIANEREN

Middelskole

Gutten min

Kongelig nøytralitet

Rotten Germans

Eksamenstid

Ankers

Freden

Svak og engstelig

Usikre tider

18 år

Examen artium

Åndsidrett

KAPITTEL 7 YRKESMILITÆR

Kadettinnmarsjen

Oppstarten

Lavmål

Fredsstreben

Folkets mest hatede

Kommandersersjanten

Virkelig myndig

Safari i Sikkilsdalen

Befalingsmannen

Ola

Kameratskap

KAPITTEL 8 OXFORDSTUDENTEN

Like vilkår

Uten vrøvl

Balliol

Lærelyst

Kjærlighet til Norge

Hearties

Hilsen Ola

Studierapporter

Alpinpolitikk

Sport og røyk

Helt privat

Ro, ro

Nordover igjen

Fødselsdagsfeiring

En viss galskap

Kongens «Yes»

Bestått

KAPITTEL 9 OLYMPIEREN

Legemlig dovenskap

Øst mot vest

Kaldblodighet

Cowes

Amsterdam

Lykkelige land!

Olympisk etterspill

KAPITTEL 10 KRONPRINSBRYLLUPET

Inkognito

Jakten

Hjertenes valg

Latterlig og idiotisk

Arvelære

Offentlig kjærlighet

Forberedelser

Triumfturen

Smukk oppvisning

Dejeuner

Kronprinsindustri

Helt uoffisielt

Krisetider

DEL III FAMILIEFAR

KAPITTEL 11 HJEMMET

Bildealbum

Husmoridealet

Utadvendt beskjeden

Gaven

Skaugumaffæren

Inderlig stygt

Litteraten

Kameratslig tone

Brannen

Avgudsdyrkelse

Lykke og vekst

Nye Skaugum

KAPITTEL 12 FINNMARK

Prins på vidda

Fjernt og opprinnelig

Fimbulvinter

Samebryllup

Passende smågaver

Malerisk

Parasittklassens representanter

Samlende punkt

KAPITTEL 13 FAMILIELIV

Kongelig jordbruk

Barnepleieren

Riktig og galt

For trist

En norsk Messias

Sjuende himmel

Fritid og skole

Takk og kjærlighet

KAPITTEL 14 KRONPRINSEN

Rollen

Kronprinsanalyser

Fliring

Produktivt kroppsarbeid

Liv i lede

Trofaste Daddy

Splittelsens sæd

Den heldige

Mandig og greit

Utenriks

Ukunstlet framtreden

Du og De

KAPITTEL 15 MOR «HARRY»

Farvel

Sykdom og død

Lykkelig utgang

Enkelt uttrykk

Lys av evighet

Maud den gode

My King!

Morsarven

Bortenfor allminneligheten

Stoppet utvikling?

Mennesket Maud

Minneboken

DEL IV OPPTAKT

KAPITTEL 16 POLITIKEREN

Javel

Generalstreiken

Språk og splittelse

Stor-Norge

Coburg

Herremiddager

Norske varer

Aldeles kommunistisk

Nyttårsønsker

Arbeid og arbeidere

KAPITTEL 17 AMERIKA

PR-kunster

Forventninger

Vita activa

Hyde Park

New York og vestover

Himalaya i revers

Olaugh

Sosiallovgivning

Shake hands

Avskjed med New York

God avisskikk

Personlighetsforandring

KAPITTEL 18 FREDSPRINSEN

Kjære onkel George

Føydalt show

Små land

Mot en ny verdenskrig

De sammensvorne

Mye militærtjeneste

Fredsrisiko

Prelatdiplomati

Til topps

Storbritannia og Tyskland

Russerfrykt

Stormaktsspill

Problemets kjerne

Et tilbud

Krig i Sørkedalen

Trivelig verden

FORKORTELSER I SLUTTNOTENE

SLUTTNOTER

LITTERATUR

TIDSLINJE

TAKK

PERSON- OG VERKREGISTER

FORORD

LYDEN AV FORTID

I begynnelsen er det bare sprakingen fra en høyttaler. Deretter følger en antydning til latter. En vennlig mannsstemme gjør det klart at kassettspilleren er satt i opptaksmodus. «Så får den gjøre jobben», slås det fast. Latteren fra den andre mannen gjentar seg, høyt og lyst. Stemmen blir tydeligere: «He-he-he. Det meste av jobben.»

Det er 19. mai 1990. I de neste åtte månedene skal de to samtalepartnerne møtes jevnlig for å belyse den leendes liv. Den siste samtalen, og det siste bevarte lydbåndet, er fra 17. januar 1991, den intervjuedes dødsdag. De to er nasjonens høyest rangerte personer: nr. 1, Hans Majestet Kong Olav; nr. 2, stortingspresident Jo Benkow. Tonen veksler mellom det høytidelige og det relativt uformelle, men opptakene finner sted i formelle rammer, på Slottet og, i perioder, på Bygdø Kongsgård. Allerede senhøsten 1991 skulle Benkow utgi sin biografi om den avdøde folkekongen.

25 år etter at disse samtalene fant sted, sommeren 2015, satt jeg flere uker i et lite bibliotekrom på Slottet og lyttet til og transkriberte de 16 kassettene Benkow hadde etterlatt seg. I time etter time hørte jeg stemmen til ham jeg hadde satt meg fore å biografere, i opptak jeg inntil nylig ikke hadde visst fantes, og som visstnok ingen hadde hørt siden de ble overlevert Hans Majestet Kong Harald og arkivet ved Det kongelige hoff i 1991. Når døren sto åpen, kunne man igjen høre kong Olavs lyse tenor i det store huset, enda en gang spredte den påfallende latteren seg bortover de lange korridorene. Men kongens ytringer ble også avbrutt av hosting, og i opptakene fra etter at han i juni 1990 fikk hjerneslag, er stemmen sløret. Han strever mer for å finne de rette ordene.

Benkow går straks rett til kjernen: Når forsto kongen at han var noe spesielt? «Jeg var jo veldig isolert, altså. Det skjønte jeg jo at vel var nokså unormalt.» Olav antyder en følelse av ensomhet, men lar seg ikke presse til å utdype. Han har ikke opplevd annet, påpeker han. Dette er hans liv: «Men det var liksom sånn, det. Det ble ikke noen innskrenkning. Det var faktisk sånn. He-he-he.»

Kongen framstår som gammel, og etter hvert som svekket. Men ingenting synes å være i veien med evnen til å resonnere, eller for den saks skyld å huske, selv om han ikke alltid gis tid til å fullføre setningene. Samtidig er samtalene mellom nr. 1 og nr. 2 fulle av utelatelser, av unnvikelser, av harmonisering, av spor som aldri blir fulgt. De vitner om en diskresjonskultur, om et menneske oppdratt til selvsensur.

Disse kildene er skrøpelige, skjøre. Men samtidig er dette noe. Her finnes en stemme, noe som likner kongens jeg, selv om dette «jeg» delvis tildekkes av et langt liv som institusjon, et liv som var isolert, unormalt, utvilsomt privilegert. Men det var også, til tross for hva han hevdet sist i livet, innskrenket. Så var denne skjebnen da heller ikke noe han selv hadde valgt.

Her er en mann som de siste månedene av livsløpet blir gitt anledning til å reflektere over hva livet har vært, fra vugge til så nær graven som det er mulig å komme. Underveis i disse samtalene finnes det øyeblikk, en grad av intimitet, der Olavs personlighet, eller episoder fra hans fortid, kommer fram på måter de ikke kan gjøre det i min framstilling. Derfor har jeg valgt å ta inn noen små brokker av disse opptakene i denne biografien om Kong Olav V av Norge. De er satt i kursiv etter kapitlene, som noe for seg, en slags løpende kommentar på umuligheten av virkelig å skulle fange et liv i skrift.

DEN MEST POPULÆRE

Tidligere har jeg utelukkende skrevet om skrivende mennesker. Da har jeg hatt rike tilganger til de biografertes selvframstillinger. En forfatters makt over ordene kan, i alle fall når de er kombinert med en hang til selvavsløring, lett gi inntrykk av at alt er tilgjengelig, synlig, av at vi kommer nær. I dette tilfellet er utfordringen en ganske annen. Ikke bare var kong Olav ikke forfatter, han var sterkt hemmet av sin dysleksi. Han var en som mistrivdes i skriften, og en som ikke sjelden fikk ordene lagt i munnen på seg av andre. I tillegg var han et ytterst privat menneske.

Et godt stykke inn i arbeidet med denne biografien var jeg fremdeles usikker på om det fantes et «jeg» i det overveldende kildematerialet. Var Olav noen gang noe annet enn sin rolle? Ble han i det hele tatt gitt anledning til å uttrykke sin personlighet? Ønsket han det? Fantes det noe bak fasaden av munter, men distansert tilstedeværelse? Allerede nå kan jeg antyde et ja, selv om det bare glimtvis er mulig å få tilgang til noe personlig hos ham. Selv om han helst insisterte på å framstå som institusjon og intet annet.

Jeg er også opptatt av å undersøke hva man kunne kalle konstruksjonen av Olav, hvordan bildene av ham ble til. Slik følger jeg fra først av en fremmed og uferdig skikkelse som sakte, om enn på nesten forbløffende vis, ble nasjonens egen, Kongen.

Til sist ble han en utvetydig suksess. Ifølge popularitetsmålingene har knapt noen vært hans like. I 2005, 14 år etter hans død, foretok NRK en kåring av «Århundrets nordmann». Kong Olav kom først med god margin, etterfulgt av «landsfaderen» Einar Gerhardsen og «fjernsynsfaderen» Erik Bye.

En av denne biografiens formål må være å forklare hvordan dette var mulig. Samtidig er jeg opptatt av atskillig mer enn dette livets siste fase, den vi gjerne husker best, da kong Olav V befestet sin popularitet. Før den tid rakk han å være mange. Som gutten kledd i prinsegevanter på den britiske kongefamiliens gods Sandringham, engelskmannen og nordmannen, seilerprinsen og offiseren, oxfordstudenten, kronprinsen, ektemaken og familiefaren, forsvarssjefen, taleren, statens rituelle overhode, og samtidig folkekonge, mannen i anorakk på trikken, sosialdemokratiets godslige bestepappa.

Ambisjonen har vært å skrive fram en i stor grad ukjent og mangefasettert fortelling om et menneske med en særdeles ualminnelig skjebne i det 20. århundret. Men samtidig som hans liv var mer forutbestemt enn mange andres, var også det nødvendigvis preget av tilfeldigheter, av uforutsette begivenheter, av valg, av løse tråder. Han levde i nuet, før de store fortellingene om hans liv kom på plass. Men allerede mens han levde, ble det stadig skapt fortellinger om ham, og selvsagt skapte han seg også sine egne.

NÆRVÆR OG FRAVÆR

Dette er en biografi, en beretning om et liv som utspilte seg mellom 2. juli 1903 og 17. januar 1991. Særlig har jeg vært fascinert av hvordan Olavs liv som tronarving og konge i et moderne nordeuropeisk samfunn fant sine former. Men jeg har også vært opptatt av hvordan han gradvis ble ett med sin rolle. Nærmest uunngåelig blir dette dessuten enda en fortelling om Norge, med denne mannen som prisme.

Bare mediedekningen av en kongelig i det 20. århundre er overveldende. Olavs offentlige virke kan følges gjennom aviser, ukeblad, billedkunst, fotografier, radio og etter hvert fjernsyn, men også, fra myndighetsdagen av – dag for dag, livet ut – gjennom adjutantdagbøkene, med unntak av Oxford- og krigsårene. Dessuten finnes titusenvis av andre dokumenter: en mengde dagbøker, hans egen og andres korrespondanse, all skrift som ble produsert av apparatet rundt ham, skolestiler og kladder og vitnemål, i tillegg til de mangfoldige nedslagene av hans liv i offentlige og private arkiver i inn- og utland.

Materialet som utgjør avtrykkene etter hans liv, er enormt. Det dreier seg om en uendelighet av trivia. Alt de kongelige har gjort, har fortjent oppmerksomhet, deres mest hverdagslige gjøremål, deres mest ordinære egenskaper. Vi har projisert våre egne lengsler og ønsker på dem, vi har stadig latt oss fortrylle.

Kanskje kan denne biografien, i sin bredde, i sin relative detaljrikdom, i sin forpliktelse overfor arkivet, bidra til at bildet av kronprins og konge nyanseres, at han virkeliggjøres.

Samtidig som det er stort, er det tilgjengelige stoffet like åpenbart for lite. Det kan være en sannhet som gjelder all historie, alt levd liv. Det meste er borte. Men her er utfordringen ekstra påfallende. Fra tidlig i biografiarbeidet kom jeg over referanser til kildemateriale kongen hadde ødelagt, til store mengder korrespondanse han eller hans medarbeidere, familie og venner, hadde sørget for å makulere, aller helst brenne. Hvorfor?

Ganske sikkert hadde han komplekser på grunn av dysleksien. De bevarte brevene hans preges av skrivefeil og ortografiske krumspring. Men det forklarer neppe alt. Noe skyldes familietradisjonen. Ikke minst hadde hans morfar, skandalenes kong Edward VII, hatt sine grunner til å tilintetgjøre personlig korrespondanse, men også Olavs far grep gjerne til fyrstikkene. Det kan samtidig virke som om han hadde funnet fram til en enda strengere definisjon av det private enn flere av sine forgjengere og mange av sine slektninger. Mens brevene hans til de kongelige fetterne i England er bevart i Royal Archives ved slottet i Windsor, er det i arkivene ved Det kongelige hoff i Oslo ingen spor etter brevene de skrev til ham. Faktisk hadde Slottet i Oslo ikke noe virkelig arkiv før etter Olavs død. Omfanget av hans sanering av historien er betydelig, et stort tap.

Denne teksten om kong Olavs liv er full av fravær. Min livsframstilling har måttet forholde seg til det som fremdeles er å finne, samtidig som jeg, så godt det har latt seg gjøre, har forsøkt å være meg fraværene bevisst. Utover alt som allerede er tilintetgjort, manifesterer de kongeliges diskresjonskultur seg også ved at omgangskretsens tilgang til nærhet og privilegier gjerne har vært knyttet til løfter om taushet.

Helst ville han ha kontroll. Ikke bare bidro han aktivt til ødeleggelsen av store mengder kilder, livet ut hadde han også en restriktiv holdning til pressen. I strategiske øyeblikk åpnet han opp, som i de få fjernsynsintervjuene han ga, som i Kjell Arnljot Wigs Kongen ser tilbake (1977), som i samtalene han helt sist i livet innvilget ikke bare Benkow, men også, om enn i mindre omfang, en annen høyremann, Lars Roar Langslet. De var begge hva man kan kalle velvillig innstilt, både til ham og til monarkiet.

Han må ha ønsket å bli husket for hvem han var i sin rolle, uten at noe privat eller personlig skulle ødelegge for styreformen han representerte og symboliserte, eller for dynastiet. Han satte pris på folkets kjærlighet, men han holdt på formene. Helst ville han være «Kongen» eller «Hans Majestet», snarere enn «Olav», for ikke å si «Ola» eller «Laffen».

Han synes å ha hatt en drøm om orden. Men denne biografien vil vise at livet, og historien, er uryddig. At intet liv, selv ikke en konges, eller kanskje nettopp ikke hans, kan unngå å sette spor som er utenfor den biografertes kontroll. Det å minne samtiden om slikt fortidig rot er en av historikerens oppgaver.

ÅPEN BOK

Kongehuset sier seg selv. Det er slik det fungerer på sitt beste. Vi stiller ikke spørsmål ved hva det er og gjør. Monarkiets oppgave er å personliggjøre staten, å naturliggjøre noe abstrakt, å vise oss noe sammenhengende og enhetlig, et fellesgods.¹ Dette skjer, ganske enkelt, gjennom levd liv. Men kongehuset er nødvendigvis en historisk, kulturelt, sosialt, politisk og symbolsk konstruert størrelse. Jeg har villet følge denne konstruksjonen med et visst skråblikk i håp om å se hvordan menneskene i den, og særlig ett av disse, har handlet og agert. Jeg har villet undersøke hvordan dette som kan synes å være hevet over samfunnsliv og politikk, også er en del av den menneskelige sfæren, med alt hva det innebærer.

«Mitt liv er som en åpen bok», erklærte kong Olav V av Norge sist i livet.² Det kan være verdt å ta ham på ordet. Det som først og fremst kan forklare «fenomenet Olav», er et studium av hvem pressen, fotografene, malerne, biografene og TV-journalistene gjorde ham til. Men selvsagt baserte de seg på noe, og også hans personlighet må belyses i dette verket, så godt det lar seg gjøre. Like selvsagt var det bare visse utvalgte sider ved denne kongelige personen som nådde fram til folket. Vår kjærlighet til folkekongen var bygget på hans offentlige framtoning.

Om hans liv virkelig var en «åpen bok», var det knapt nok fordi det var fullt ut tilgjengelig, selv om avtrykkene etter hans virke hadde blitt enorme. Hele sitt liv hadde han blitt opplært til å dekke seg til.

For min del har det allerede vært en lang reise med kong Olav, og den fortsetter. Dette verket er planlagt i tre deler. Fram til krigen, perioden dette bindet omhandler, møter vi en til dels ukjent mann, en importert prins og en kronprins som begynner sin leting etter en meningsfull rolle, etter noe å gjøre. Lenge kan han knapt nok ha følt seg egnet, og for mange av dem som observerer ham på nært hold i unge år, framstår han heller ikke slik. Så bryter en ny virkelighet inn, så kommer andre verdenskrig, med bud om handling og mening. Krigen blir stående som en helt avgjørende begivenhet og periode i hans utvikling og i hans livsløp. Her griper kronprins Olav mulighetene han blir gitt. Krigen fortjener et eget bind. I etterkrigstiden, først som kronprins og aller mest i kongegjerningen, bruker Olav svært mye av sin tid på å forvalte og minnes disse fem krigsårene, gjennom sin lojalitet overfor Forsvaret, sin uniformbruk, ved de mange minnesmerker han avduker og jubileer han deltar i, gjennom sine taler, helt til det siste. Andre verdenskrig gir en ny og atskillig tryggere basis for det norske monarkiet, og krigserfaringene og opprettholdelsen av minnet om krigen blir helt sentrale for kongens identitet.

Sent i livet skal han i nasjonens kollektive hukommelse bli det kanskje fremste symbolet på krig og motstand. Krigen blir ham. Og han blir krigen.

Alt jeg har skrevet i dette forordet, er selvsagt bare uttrykk for mine ambisjoner, for tanker jeg har hatt i løpet av årene jeg så langt har arbeidet med dette prosjektet. Det er hit jeg er kommet. Resten overlater jeg til leseren.

Så får du gjøre jobben. Det meste.

Dagens midtpunkt med hunden Gyp. Kroningsfølget på besøk i Hjørundfjorden, 1906. (Foto: Margrete Svendsen)

KAPITTEL 1

I SENTRUM

PILEGRIMER

Til sist fulgte syklistene. Men lenge før folk kunne se de syklende, fikk de øye på støvskyen. Den innhyllet hele det lange opptoget. Så, da det kom nærmere, klarnet det og det ble mulig å skjelne de ulike bestanddelene av det imponerende reisefølget. Lengst framme kom to menn med filmkamera. De «kinematograferede Kongen og alt og alle», og det med den største iherdighet, het det i avisreportasjene. Deretter fulgte kongens egen autoriserte fotograf, utrettelig på ferde med sitt apparat. Og etter disse «moderne Forridere» var det hovedpersonenes tur: kong Haakon og dronning Maud i en bekvem kalesjevogn i front, deretter kronprins Olav med nanny i en landauer trukket av tre hester. To andre kalesjevogner hadde plass til en overadjutant og en adjutant, samt Marie Fougner, hoffrøken.

Gruppen som kom etter de celebre reisende, består av offentlighetens fremste representanter, pressens eget folk.¹ Herr Øvre Richter Frich, Aftenpostens redaksjonssekretær, har framskaffet en egen karjol med en glimrende traver for, og Norsk Telegrambureaus direktør står ikke tilbake for sin kollega. Men de øvrige norske journalistene, et tjuetalls, tilhører syklistenes rekker. Flere av disse har dessverre måttet gi seg tidlig, ettersom «deres Maskiner hurtig» var gått i stykker. For nabofolket i sør, den nye kongens hjemland, har det gått bedre. Det er bare Berlingske Tidendes korrespondent samt frilanseren Anker Kirkeby som fullfører den krevende sykkelturen fra Otta til Åndalsnes i sommervarmen.² De to danskene skal til og med ha endt opp med å sette «en smuk Cyklerekord» for strekningen Gudbrandsdalen–Romsdalen. Kroningstoget blir formelt avsluttet av bagasjekjerrene, men underveis har også en «vekslende større eller mindre Hale» av bønder hengt seg på.

Pressen holdt seg selvsagt på «ærbødig avstand» av de kongeliges vogner, het det hos en av dem som dekket turen. Men de var likevel tilstrekkelig nær til å kunne «følge alle deres Bevægelser». De skrivende og fotograferende har vært i intens aktivitet, tråkkende, noterende, klikkende, i spenningen mellom avstand og nærhet.

Alle er de på vei mot Nidaros, som på en ny tids pilegrimsferd. De står ved begynnelsen av en epoke i nasjonens historie, der en liten kongefamilie har en rolle å spille. De har startet fra hovedstaden 13. juni, med folkemassenes hyllest ned Karl Johan, på vei til Østbanestasjonen. Derfra har jernbanen ført dem nordover, med stopp for stadig nye jubelbrus på Eidsvoll, Hamar og Lillehammer. Men etter Otta er de blitt tvunget til å finne enklere befordringsmidler videre til Åndalsnes. Tett på de kongelige, både foran og bak selve kroningstoget, opererer bevoktningstjenesten, sikkerhetspolitiets Redvald Larssen og betjent Waldemar Hansen. Også de er på sykkel, med øvet blikk for å gjenkjenne monarkiets argeste fiender, anarkistene. Noen ganger, i bygdene, kan det være mange hundre mennesker å holde øye med. Andre ganger, ved gårdene som ligger spredt langs ruten, er det bare en håndfull oppmøtte her og der.

Det er en av tidens aller største norske mediebegivenheter. Pressen i sin mest energiske, profesjonelle aktivitet. Den moderne verden på kort visitt i Gudbrandsdalen. Etter selv å ha malt dem fram konstaterer journalisten at dette er «maleriske Scener».³ Kongetoget har noe nær eventyrets glans over seg.

Og midt i det hele, i begivenhetenes sentrum, er den lille prins Olav. Fra første stund som importert kronprins i det selvstendige Norge befinner han seg i fokus. Alt han gjør, det minste og det største, skal omfattes med den oppmerksomhet han fortjener. Naturligvis er det ham alle er mest glad for å se, heter det. For ham må «alt andet vige», det skinnende nye kongeparet inkludert. Når kongen viser fram den tre år gamle prinsen på sin arm, må bøndene, enten de vil eller ei, rope hurra. Det er som en naturlov. Dette skal bli hans liv, et liv i all offentlighet.

Dette er blitt hans skjebne. Han var blitt kastet inn i en rolle han aldri hadde bedt om å få. Historiens tilfeldigheter hadde gjort at han var blitt født som prins av Danmark, som sønn av en dansk prins og en engelsk prinsesse. I løpet av de siste tiårene før hans fødsel var en liten stat lengst nord blitt formet av de nasjonalistiske impulsene som preget hele kontinentet i denne perioden. Så, om lag to år etter denne guttens fødsel, hadde landet erklært sin uavhengighet. Men løsrivelsen fra det større nabolandet var blitt oppfattet som radikalt, og nasjonens politikere hadde ønsket å balansere bruddet gjennom kontinuitet. De ville stå fast ved den gamle styreformen. Stortinget, og senere folket, valgte seg monarkiet, en eldgammel ordning der rollen som statsoverhode gikk i arv. Dermed skulle den lille gutten være bestemt til å etterfølge sin far som konge.

Da forfatteren Aasmund Olavsson Vinje kom ridende mot Trondheim i 1860, til kroningen av en av nordmennenes svenskekonger, Karl IV, hadde han tatt all oppstandelsen mindre høytidelig. Trønderne hadde satt opp en stor «Æreport» for kongen midt oppe på fjellet, med et «Velkomen til Thrøndelagen», fortalte Vinje i Ferdaminni fraa sumaren 1860.⁴ Han valgte selv å ri stolt fram under porten, og forsikret trønderne om at de ikke skulle ha «gjort meg den æra for inkje».

Slik humoristisk sans passer dårlig i den nye tid. Til det er den unge nasjonen og det unge monarkiet kan hende for ungt, og for selvhøytidelig. I 1906 er det liten plass for selvironi. For mye skal og må bekreftes.

Den lille kongefamilien har vært i sitt ferske hjemland i et drøyt halvår, men Olav-industrien er allerede godt i gang. De første bøkene om og til ham har utkommet, og det averteres for ham via postkort, fotografier og trykksaker. Han har umiddelbart rukket å bli «den mest populære Dreng i Norge».

Hvordan takler gutten all viraken? Hans far kongen blir tidlig bekymret for at det skal bli rent for mange inntrykk for den lille.⁵ I alle fall synes oppstyret etter hvert å ha blitt vel voldsomt. Etter all jubelen rapporteres det om at prinsen er blitt så nervøs at hans mor og far må beskytte ham.⁶ Og sommeren etter, på tur til Nordkapp med familien, skjer noe av det samme. Gutten får «gråterier» på grunn av all oppmerksomheten. På kroningsreisen ga han aldri slipp på leketøyskaninen sin, Peter Rabbit, husket hans nanny siden.

I voksen alder skulle han ikke huske noe av det som skjedde under kroningsfestlighetene, utover en gaveoverrekkelse fra Trondheims barn og unge i forbindelse med treårsdagen 2. juli. Den sier mye om hva nasjonen ønsker seg av sin kronprins. Midtsommers har trønderne skaffet sin Olav en slede, som påminnelse om det som skal komme, den norske vinteren, «den evige sne». Skinnfell medfølger. Først og fremst må gutten sørge for å bli norsk.

Han skal siden mene at dette må ha vært hans første barndomsminne.⁷ Det kan passe.

«Kronprinsen selv var meget henrykt over Gaven», heter det i et av avisreferatene.⁸ Hvis kongen ikke til slutt hadde løftet ham ut av sleden, ville han visstnok neppe noen gang ha forlatt den.

KALLENAVNET

Hans første kallenavn var det engelske «It». I dette lille ordet ligger en annen og tidligere begynnelse. Året er 1903.

Faren, den gang prins Carl av Danmark, har visst å forberede seg på den store begivenheten, fruens nær forestående nedkomst. I hvert fall i skrift. I arkivet etter mannen som senere skal få navnet Haakon VII av Norge, ligger to udaterte versjoner av et brev han har stilet til sin farfar og Mauds morfar, kong Christian IX av Danmark, «Europas svigerfar», far til keiserinne Dagmar av Russland, dronning Alexandra av England og kong Georg av Hellas.⁹ I den ene versjonen er prinsesse Maud «nedkommen paa Appleton House med en Søn el. Datter». Brevet fortsetter: «Idet jeg har den ære at bringe denne glædelige Efterretning til Deres Majestæts Allerhøieste Kundskab, forbliver jeg med søn & sønlig Hengivenhed og undersaatlig Troskab / Carl / Prins af Danmark.»

I den andre versjonen er ordlyden noenlunde den samme, men den vordende fader har valgt å etterlate et åpent rom i den avgjørende setningen om barnets kjønn. Uansett skal ingen kunne ta prins Carl på formalitetene. Barnets mor benevnes «prinsessen Carl», men også «prinsessen Maud, Victoria, Mary, Charlotte af Storbritanien [sic] og Irland». Hun er «lykkelig nedkommen paa Appleton House med en … .»

Alt er klart. Bare barnet mangler.

Men lenge før barnet er blitt et tomrom i prinsens kladd, har det vært «It». Det avslører gratulasjonene fra «Mams», det vil si Emmy Carstensen, Carls nære venninne Tulle Carstensens mor. Sent på kvelden på guttens fødselsdag har hun forfattet en hilsen der hun forteller at hun var sikker på at «’It’ vilde komme snart efter den ‘blinde Allarm [sic] forleden’». Hun lurer på hva de egentlig har ønsket seg, sønn eller datter? Hun har funnet det så vakkert at de har kalt «det lille Væsen ‘It’ deri laae at hvad Gud sendte Eder var det velkomment og I taknemmelige». Det må kalles en from fortolkning av et påfallende upersonlig kallenavn, en gjenkjennelig kongelig øvelse i å holde følelsene på avstand.

Appleton House på Sandringham-godset, Norfolk, 1903.
(Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

To fine prinser, Alexander og George (senere hertugen av Kent) i Kitchen garden, Sandringham, 1904. (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

Esken med brev og telegrammer i anledning prinsens ankomst søndag 2. juli 1903 gir et godt inntrykk av det kongelige europeiske nettverk han fødes inn i, og som han skal komme til å føle slik tilhørighet til, livet ut. De har prins «Carl» eller «Charles», Sandringham som mottaker, og kommer fra morfar, kongen av England, fra det engelske kronprinsparet George og Mary (kalt «May»), fra tsarparet «Nicky» og «Alix», fra Christian, kongen av Danmark, samt onkler og tanter spredt utover en rekke land, inklusive prins Carl og prinsesse Ingeborg av Sverige. Kong Edward VII, som tilbringer dagene på et for ham velkjent sted, veddeløpsbanen i Newmarket, tar seg tid til å sende både et og to telegrammer for å uttrykke sin glede over at «kjære lille Maud og baby» har det bra. 4. juli melder han fra Buckingham Palace at han håper å se de tre neste dag.

Gutten er født på Appleton House, et av husene på kong Edwards store Sandringham-gods i Norfolk, på Englands østkyst. Som prins av Wales hadde Edward, den gang kalt Albert eller «Bertie», i 1896 gitt huset i bryllupsgave til sin datter Maud og svigersønn Carl. Teglsteinsbygget i to og en halv etasje ligger omtrent halvannen kilometer unna hovedhuset på kongens yndede jakteiendom. I alt har Appleton 20 værelser, og utenfor ligger et større hageanlegg.

I et imperialt perspektiv, relativt sett, var det knapt nok prangende. Edward hadde referert til det som et «Dukkehus».¹⁰

Fødselen har blitt alt annet enn en formalitet, noen enkle ord å fylle inn i prins Carls kunngjøringsbrev.¹¹ Det overrasker neppe noen som måtte ha den minste kjennskap til prinsessens anatomi. Hennes kropp var blitt skapt for representasjon, til å vises fram i offisiell sammenheng, men neppe for fødsel. Få hadde holdt seg med strammere korsetter enn henne. Det kunne gått riktig ille.

I et krigsarkiv i London finnes en spesiell beskrivelse av en nær-fødselopplevelse.¹² Kulleksportøren Gwilym Owen tilbringer sommerferien i Llansteffan i Wales. Han er også eier av en sjeldenhet, en 40 hestekrefters Mercedes. Klokken 4 om morgenen 30. juni har han fått besøk av sin venn Sir John Williams, en av prinsesse Mauds livleger. Williams er blitt hasteinnkalt til Sandringham. Prinsessen er i stor fare, kan han fortelle, og legen må innfinne seg så raskt som mulig, koste hva det koste vil. Han trenger skyss.

Owen og Williams har umiddelbart kjørt de 250 engelske milene til kongens Norfolk-gods. Det er blitt, slik sir John siden skulle omtale reisen, en «grusom kjøretur», men han kommer fram i tide og får rikelige muligheter til å anvende sin medisinske kompetanse. Da det hele var overstått, skulle prins Carl takke «Lægens uenndelige Dygtighed» for at «det ikke gik saa galt, som jeg troede det vilde».¹³

Etter det som synes å ha vært noen dramatiske timer, har Williams foreskrevet kloroform om ettermiddagen og, slik den fødendes mor snart beskrev det, «preparerede Frembringelsen!».¹⁴ Deretter har det blitt stopp. Først om formiddagen 2. juli synes fødselen virkelig å ha kommet i gang. Da dronning Alexandra ble kalt tilbake til sin datter tidlig på ettermiddagen, hadde hun funnet henne i sengen, og «stakkels Charles holdende begge hendes Hender». Legen hadde hjelp av to sykesøstre, den ene sørget for kloroformtilførselen.

Til sammen skulle fødselen trekke ut i så mye som 44 timer. Og mot slutten syntes det igjen å ha vært høydramatisk. Veene var blitt svakere, og Williams hadde måttet hente fram instrumentene sine.¹⁵ På det tidspunkt så Alexandra seg nødt til å eskortere Charles ut av rommet. Det hele var uutholdelig, men så, endelig, kom skriket. Snart kunne Alexandra fortelle sin søster i Russland at hun selv hadde fått «det søde lille Væsen i Armene og holdt det foran Ilden indtil Nurse kom og vaskede det». Gutten, som hun omtaler som «det», var «rund og fed med nydelige Hænder & deilige Nægle og store mørkeblaae Øine».

Da det hele var over, skrev fødselslegen, John Williams, en kort rapport til sin kone Lizzie.¹⁶ «Det var et temmelig ille kvarter», bemerker han lakonisk. Dronning Alexandra hadde vært svært engstelig, og prins Carl hadde naturligvis vært redd og skremt. Men sistnevnte hadde oppført seg fint. Maud selv var «svært god». Gutten veide seks og et halvt pund (3 kilo) og hadde allerede blitt vurdert som «en lystig liten fyr».

Flere av de nærmeste har vært mer enn alminnelig bekymret. Kong Christian priser sin Gud for at nedkomsten gikk bedre enn «man kunde befrygte», og at de to søskenbarna synes å ha fått en «normal søn». «Gud velsigne kjæreste Harry», heter det fra «Xenia», tsaren av Russlands søster, med referanse til Mauds kallenavn. «May og jeg skålte for ham ved middagen», kan Mauds bror George, prinsen av Wales, fortelle: «For en glede det må være for dere nå som engstelsene er over.» Prins Carls barndomsvenninne Tulle Carstensen mener at barnet vil bli enda «et Baand mellem Jer 2 kjære Mennesker». Hjemmet vil få større innhold, kanskje også større kamper, men desto større og rikere gleder.

Carls bror Christian er glad for at de valgte å bli på Sandringham. En reise tilbake til det som nå offisielt er parets permanente bosted, Kong Georgs Palæ i Københavns Bredegade, ville åpenbart vært for anstrengende, mener han. Det ville heller ikke vært den fødendes førstevalg. Christian forstår det slik at «Begivenheden indtraf 14 Dage tidligere end I ventede». Tulle Carstensen mener på sin side å vite at prinsessen må være henrykt over at det ble en sønn. Hun hadde jo alltid ønsket seg en liten gutt. «Nu faaer i Nok en Masse Børn», konkluderer Carls yngste farbror, prins Valdemar, «naar der først gaar Hul paa Bylden saa tralala djum dala … .»

HIS HIGHNESS THE INFANT PRINCE

«I Anledning af Prinsens Fødsel er der ringet med Taarnklokkerne paa Slottet Windsor i Formiddag», kan danske aviser melde 4. juli.¹⁷ Dagen før har en liten notis i The Times erklært: «I går kveld mottok vi følgende offisielle kunngjøring: Hennes Kongelige Høyhet Prinsesse Charles av Danmark fødte i kveld en sønn kl. 17.50. Både sønn og mor har det bra.»¹⁸

Maud har fått «en yndig rund og buttet Søn!», har dronning Alexandra konstatert.¹⁹ Også den ferske faren føler naturlig nok et kommunikasjonsbehov. Den dramatiske fødselen har gjort så sterkt inntrykk at han dessverre har hatt problemer med å glede seg «med ublandede Følelser» når han ser sønnen.²⁰ Maud, derimot, skal være «stolt som en Spanier». Om kvelden etter fødselen har den medtatte prinsen lest om «Ydmykhet» i sin engelske bønnebok. «Gud være evig lovet at begge overstod den grusomme Tid fra Juni 30 kl. 10-7.30», har han notert. Selve krisen under fødselen har kommet tidlig. 6. juli inkluderer han sine reservasjoner i brev til sin gamle lærer Henri Konow: «Selvfølgelig er det et stort Plus at have et lille Væsen i Hjemmet det føler jeg allerede men det kan ikke fragaaes at det tog paa os begge at faa det Plus.»²¹

Da det hele var over, hadde også Maud funnet krefter til å dokumentere begivenheten i sin andaktsbok: «Gleden over å ha fått min egen vesle babygutt. Takk Gud for at Han reddet hans dyrebare lille liv & brakte meg trygt gjennom mine prøvelser.»

På hans og Mauds sju års bryllupsdag, 22. juli 1903, noterer Carl som vanlig i bønneboken. Han takker sin Gud for årene som er gått, og ber ham holde sin hånd over hans «lille Maud». Måtte hun aldri få anledning til å angre at hun har giftet seg med ham, ber han. «Og hjælp du til at den lille Søn Du har skænket os maa hjælpe til at binde os endnu fastere.»

Tirsdag 11. august har foreldrene funnet fram til nye, mer formelle navn på den drøyt månedsgamle gutten. Dåpen finner sted i landsbykirken i Sandringham, Saint Mary Magdalene, klokken 15. I det vakre heftet som trykkes opp for anledningen, står hans fulle navn på første side som «Alexander – Edward – Christian – Frederick».²² Det gjelder «His Highness the Infant Prince», en høyhet som er «Dattersønn av Deres Majesteter Kongen og Dronningen», og dessuten sønn av Deres Kongelige Høyheter Prins og Prinsesse Charles av Danmark. Fadderne er ingen ringere enn kongen og dronningen av England (i sitt eksemplar av heftet har Maud påtegnet «Mother dear Alix»), kongen av Danmark, kronprinsen og kronprinsessen av Danmark, prinsen av Wales, samt Mauds søster, prinsesse Victoria (her har Maud notert «Toria»).

Da Fadervår og en påminnelse om faddernes plikter er overstått, synger de salmen «And God another child hath won». Igjen har livet triumfert over døden.

De første ukene og månedene av hans liv sørger Maud for at hennes enbårne blir solid dokumentert. På sirlig vis har hun ført sitt lille minnealbum Baby’s Record (Mother’s Notes about her Baby).²³ For de første 23 ukene har hun oppført vekt. 10. juli har gutten gått ned til 5,5 pund (i underkant av 2 ½ kilo). 10. desember er han oppe i 1 stone, 1 pund og 12 ouncer (7 kilo). Med ujevne mellomrom har mor ikke bare notert vekt, men også lengde, samt bredde over brystet. Hun har oppført «Babys første kjøretur» 1. august, og at Sir Francis Laking, hennes og familiens livlege, har vaksinert gutten 1. november. Da han er ett år, veier han 1 stone og 10 pund (i underkant av 10 kilo) og er 29,5 tommer høy (75 centimeter). To år gammel er han blitt 33 tommer høy (84 centimeter). Også tennenes gradvise ankomst er kildebelagt. Intet prinselig skal være Maud fremmed.

Hans første reise til London ble foretatt 14. mars 1904, og til Danmark 25. mars samme år. Sin første fødselsdag har prinsen tilbrakt i København, har mor notert. 8. oktober 1904 har gutten vært klar for sin «første gåtur». Under «Religiøst liv» er det magrere. Maud har latt være å fylle inn rubrikkene om «Første tur til kirken» og «Første bønn».

Prins Carl, prinsesse Maud og prins Alexander på sistnevntes dåpsdag, 11. august 1903. (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

Urolig prins med foreldre i «the sitting room», Appleton House, 1905. (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

Dronning Alexandra, «mother-dear», med dattersønn, København, 1905. (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

I omtalen av sønnen synes foreldrene lenge å velge en viss distanse. Når faren de første par årene skriver om prins Alexander i sine aller mest private nedtegnelser, i bønneboken, er det med referanse til «vor lille Søn» og «Sønnen». «Takk for at Du har holdt Din Haand over Maud og den lille Søn», heter det da han i slutten av februar 1905 vender tilbake fra marinen etter fire og en halv måneds fravær.²⁴ Mor Maud kaller gut-ten helst «min kjæreste lille Baby Boy» eller bare «Baby», som om også hun vil unngå døpenavnet, som var han mest av alt et lite fenomen.²⁵ «Jeg alene med søteste Baby», heter det julen 1904 i andaktsboken.²⁶ Men da han nærmer seg treårsdagen, synes den engelske prinsessen å ha satt et melankolsk punktum. Gutten er blitt «så stor», kan hun fortelle sin tante Minny i Russland, han er «ikke lenger Baby».²⁷

Etter hvert har mor Maud gått over til kortformen «Aldy».²⁸ I nærmeste familiekrets hadde gutten inntil da blitt kalt «Sassa» etter russisk skikk, for Alexander.²⁹ Dronning Alexandra har på sin side gitt ham tilnavnet «Hamlet». Det lyder fjongt, men det er basert på ett eneste faktum, at de begge, både Shakespeares plagede prins og datterens eneste sønn, tituleres «Prince of Denmark». Det signaliserer at han ikke riktig hører til i sitt første hjemland England. Heller ikke skal han gis tid til å slå seg til ro i sitt hjemland nummer to, Danmark, og også etter ankomsten til sitt tredje hjemland skal han lenge være en fremmed, i en familie av fremmede.

Da faren etter hvert skal føre inn sønnens fødselsdag i sine mer offisielle dagbøker, som konge, heter det bare «Kronprinsens fødselsdag». Det er som om sønnen blir institusjon før han rekker å bli alminnelig borger, menneske.

LILLEPUTTAKTIG

I slutten av mars 1904 har de flyttet tilbake til København, og Carl har vinket farvel til det han kaller «vores jordiske Paradis», Appleton House, sønnens fødested. Han har takket sin Gud «for denne Tid vi har tilbragt her og for den lille Søn der skjænkedes os». Han har bedt Ham om å holde sin hånd over alle tre, og om snart å føre dem tilbake til paradis. Selv har han inntil videre dratt til sjøs.

For mor Maud skal København føles som alt annet enn himmelsk. Hun befinner seg etter britisk-kongelige forhold i særdeles trange kår i Bredegade. Hun er litt for nær en invaderende svigermor, og det i en ikke altfor monden hovedstad. Til sin svigerinne Mary skriver Maud i mai 1904 om at hun ikke er fortrolig med noen av sine danske slektninger.³⁰ «De er alle sammen så glade i å baktale hverandre, og later likevel som om de er så hengivne», legger hun til. «Hvor ofte har der ikke været talt og skrevet om de indskrænkede Forhold i Bredgadepalæet», skriver Sjællands-Posten da det høsten 1905 blir klart at prinseparet har tenkt seg videre til Norge.³¹ I Bredegade har prins Carl bodd «billigt til Leje i Stue-Etagen, medens Højesteret og Kong Georg deler 1ste Sal». Det dreier seg om den danske kongen av Hellas, Georg I. For den engelske kongens datter har dette vært «lilleputaktige Forhold». Så har hun da også kommet seg av gårde til England så raskt og ofte hun bare har kunnet. «Helt synes hun at ville leve for sit hjem i Appleton House i Sandringham», forteller dansk presse.³² Maud har hele denne tiden savnet sin «darling Papa» og sin «Mother dear», samt atskillige firbeinte skapninger: «Prinsessen elsker Heste og Hunde.»

Så traurig synes København å ha vært at da den uventede forespørselen kommer, må den ha virket forlokkende. Snart har en nasjon enda lenger nord kalt på dem. Om det ikke er paradis, er det en utvei, noe annet enn danskenes hovedstad. Dessuten gir det mening. For prins Carl er det blitt en overraskende mulighet til å få noe å gjøre, og til å få fast inntekt. Det siste var blitt en smule viktigere etter Alexanders ankomst.³³ Carls svigerfar har dessuten vist seg ivrig etter å få plassert sine egne på den ledige tronen.

Det er ingen tvil om at også Alexander, den lille gutten, spiller en viktig rolle da Norges politiske elite velger akkurat denne familien til landets nye førstefamilie, og da folket siden gir sitt samtykke. Mauds tilhørighet i den engelske kongefamilien er av storpolitisk betydning. Den lille nasjonen må sørge for å få en slik stormaktsallianse på plass. Men man må også være trygg på at dynastiet får en fortsettelse. Det gjelder tross alt et av monarkiets påståtte fortrinn som styreform, kontinuitet. Sammenliknet med kongelige arverekkefølger kan republikken synes å ha noe oppstykket, noe flyktig ved seg.

Da han tidlig omtaler kandidatene som kan gi hans fedreland «Englands velvilje», formulerer nordmennenes statsminister, Christian Michelsen, seg mer presist enn den gjennomsnittlige nasjonsbygger: «Prinds Carl af Danmark gift med kong Edwards datter. De har en søn.»³⁴

KRAVET

Framstilling skal komme til å stå mot framstilling.

Da han 20. november 1905 ser at prins Carl, snart kong Haakon, påstår at det var blitt norsk folkeavstemning om monarki «paa hans Forlangende», blir statsråd Harald Bothner «ubehagelig berørt».³⁵ Han kjenner seg ikke igjen i virkelighetsbeskrivelsen. Den nyvalgte kongen hadde forlangt en slik framgangsmåte fordi han ville forsikre seg om at det ikke var et parti, men folket, som ønsket ham som monark, hadde han selv meddelt. Men initiativet hadde ikke først kommet fra ham, og han hadde ønsket det, ikke krevd det. På et tidspunkt hadde han til og med gått med på å frafalle sitt ønske, så lenge det ble gjort kjent at han helst hadde villet hatt et sikrere mandat.³⁶ Såpass vanskelig hadde det vært. I sin dagbok reagerer advokat Arthur Knagenhjelm på samme vis som Bothner. Kongens påstand om at folkeavstemningen hadde funnet sted «efter hans forlangende», sto i sterk motsetning til hva Knagenhjelm hadde hørt fra «innvidde kretser». Kongen hadde «erklært seg beredt til å komme også uten noen sådan avstemning». Etter hva Knagenhjelm hadde fått med seg, skulle også statsminister Michelsen ha betegnet framstillingen som «ukorrekt».³⁷

6. juni 1905, da statsminister Michelsen hadde foredratt for stortingsrepresentantene i et hemmelig møte, hadde han minnet om det framtidige valget av statsform.³⁸ Denne var sekundær, mente han. Det sentrale var Norges uavhengighet. Samtidig var Michelsen trygg på at det å bevare kongedømmet ville skape færrest problemer for den nye nasjonen, både overfor Sverige og Europa. Det ville være uklokt å rive seg løs fra nabolandet og samtidig å skifte statsform. Slikt innbød knapt nok til tillit fra Europas mektige monarkier.

Snart fikk selve unionsoppløsningen solid støtte i folket. 13. august ga 368 208 menn sitt ja til stortingsvedtaket om å tre ut av unionen med Sverige. Bare 184 stemmeberettigede stilte seg på den andre siden. Da har sonderingene angående nytt statsoverhode pågått en stund. I et hemmelig stortingsmøte 19. oktober 1905 kritiserte venstrerepresentanten Andreas Hansson regjeringen for allerede fra slutten av juni å ha drevet agitasjon for å få prins Carl av Danmark til Norge som konge.³⁹ Man skulle til og med ha forhørt seg om «svigerfader England»s holdning til et slikt valg, påsto han. «Svigerfader» har naturligvis vært positiv, og slik hadde man låst spørsmålet om statsform. Samme dag hevdet Arbeiderdemokratenes representant Johan Castberg at den dominerende oppfatningen på Stortinget omkring unionsoppløsningen 7. juni var at «hvis man stod frit», ville republikk være å foretrekke.⁴⁰ Castberg holdt på at man i det minste burde høre hva folket mente om saken.

Særlig fritt står man i virkeligheten ikke. Den skjøre, nye småstaten er avhengig av å ha en stormakt som garantist, og stormakten må nesten bli Storbritannia. Det gjelder, slik Sigurd Ibsen, dramatikerens sønn, hadde uttrykt det få år tidligere, å bli godtatt av «fyrsternes fagforening».⁴¹ Revolusjon må balanseres med reaksjon. Det dikterer sikkerhetspolitikken.

Kong Haakon skal framstille det som om kravet om folkeavstemning er hans. Og denne fortellingen bringes videre. Men det dreier seg om en sannhet med visse rojale modifikasjoner.

I svenske, danske, britiske og også tyske politiske kretser har det rådd stor frykt for norsk republikanisme. Hva skulle være poenget med å sende en kongelig opp til radikalerne i nord, gitt at republikanerne hadde så mye de skulle sagt? Kanskje de ville oppnå flertall ved neste valg? Allerede i slutten av mai dette året hadde man i politiske kretser i København brukt uttrykk som «den fra Norges Hovedstad udgaaede Smitte».⁴²

Tidlig i august advares lord Francis Knollys, kong Edwards privatsekretær, om at «det republikanske element» i Norge er sterkt.⁴³ Faktisk kan det strie norrønafolket minne mer om de keltiske enn nordiske raser, mener den britiske sendemannen i Stockholm. Liknende oppfatninger rår blant danskene. Republikanismen står sterkt i nord, og nå gjelder det for enhver pris å bevare monarkiet. I København forstår man snart nok at man har en mulighet til å redde sin foretrukne statsform, og slik sikre politisk stabilitet, ved å sende en av sine egne prinser til Kristiania. Allerede 11. august har Fritz Wedel Jarlsberg, den norske regjeringens utsending i København, rapportert om at prins Carl bare stiller én betingelse, nemlig at han får både danskekongens og den britiske kongens samtykke.⁴⁴ Det får han snart nok.

4. oktober skriver utenriksminister Frederik Raben-Leventzau til den danske generalkonsulen i Kristiania. Han bedyrer at den danske regjeringen ser seg tvunget til å «fordre andre Garantier for at det norske Folk ønskede Prins Carl til Konge end dem man fik gennem en Afstemning i Stortinget».⁴⁵ Den danske utenriksministeren må innrømme at han ikke i alminnelighet er tilhenger av folkeavstemninger, men her må man forsikre seg om at Carls dynastiske fundament er sterkest mulig. Disse høstukene er dette representative synspunkter i det danske styringsapparatet.

To dager tidligere har prinsen selv ytret seg om sitt syn. Mest synes det å være basert på engstelse. Carl har nemlig fortalt svigerfaren i England at det etter hans mening hersker «en sterk stemning for republikk» i Norge.⁴⁶ Hvis det skulle være «den minste tvil» om at han er ønsket, mener han derfor at det ville være best å stille folket overfor valget om konge eller ikke. Han har ikke riktig bestemt seg, virker det som. Men hvis det er slik at regjering og Storting ikke kan gi ham et solid flertall, «la oss si ¾ av stemmene», vil han nesten mene at det er «klokest å foreslå at nordmennene skulle ha en ny folkeavstemning eller vente til neste års valg». Han vil nødig oppleve å bli kastet ut igjen like etter ankomst. I en tid med anarkistisk terror kan ingen si at frykten er irrasjonell. Hva kunne den påstått sterke norske republikanismen komme til å legge til rette for?

Slikt, og mer til, foregår utenfor offentlighetens lys. Det handlet knapt nok om å være idealistisk forpliktet på demokratiet. Det dreide seg om storpolitikk, om en ustabil situasjon, om frykten for å bli ydmyket, om genuin og forståelig engstelse, om å sikre seg et tryggest mulig mandat. I offentligheten var det for øvrig de norske republikanerne som først tok til orde for at folket selv skulle få bestemme statsform.⁴⁷ 16. oktober hadde 44 framstående borgere, blant dem landets kommanderende admiral og generalstabssjefen, offentliggjort et republikansk opprop med krav om folkeavstemning, dagen etter at mellom tre og fem tusen hadde demonstrert for samme krav i Kristiania. «Ønsker Folket Republik, maa dette Ønske ske Fyldest», het det. I hemmelige stortingsforhandlinger tre dager senere advarte venstrerepresentanten Johan Castberg om at hvis man ikke «appellerer til folket selv med hensyn til statsformen», ville man risikere en folkeavstemning på dansk eller svensk initiativ. Kanskje, mente han, ville det, hvis man ikke spurte folket, reise seg en stor opposisjon som kunne gjøre livet både ubehagelig og vanskelig for den nye kongen.⁴⁸

Men ryktene om de norske republikanernes standpunkt hadde da for lengst nådd pressen. I danske Adresse-Avisen kunne man allerede 8. oktober lese at utfallet, om det blir folkeavstemning eller om saken bestemmes av Stortinget, fremdeles var «ganske uberegneligt».⁴⁹ Noen påstår at det bare er «en ringe Del af den radikale Intelligens» som er republikanere og «fordrer en Folkeafstemning». Selv mener avisen at man i denne striden utelukkende kan ha «Sympati for de Røster, der hæve sig for at over-lade Folket Afgørelsen». Samme dag skriver også Berlingske politiske og Avertissements-Tidende om «Den radikale Opposition i Norge» og dens agitasjon for «Republikens Indførelse ved Folkeafstemning».⁵⁰ Da har avisen også vært inne på temaet under tittelen «Uroen i Norge» fire dager tidligere.⁵¹

Familien i Christian VIIs Palæs hage, oktober 1905. (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

Prins Alexander med bok, Bredgade 42, København, 1905. (Foto: Sophus Peter Frederik Juncker-Jensen)

Statsminister Christian Michelsen ønsker ny konge og kronprins velkommen, KS «Heimdal», 25. november 1905. (Foto: Jens Christian Hilfling-Rasmussen/Nasjonalbiblioteket)

Prins Carl har slett ikke vært alene i sin vurdering. I Sverige lurte dronningen på om danskene virkelig var så «Tron-lystna» at de kunne gå videre uten «folkomröstning».⁵² 18. oktober har Raben-Leventzau argumentert for folkeavstemning overfor kong Christian.⁵³ Faller en slik heldig ut for prins Carl, vil han jo ha sikkerhet i lange tider. Faller den dårlig ut, vil det være en lykke å ha latt være å ta turen opp til Norge. Danskenes stilling overfor Sverige ville også styrkes når nabolandet så at de ikke hadde vært altfor ivrige etter å gripe kongekronen. To dager senere har det danske statsrådet vært samlet på Amalienborg med kongen og prins Carl til stede.⁵⁴ Her har Carl fått anledning til å redegjøre for sitt nåværende standpunkt. Den politiske situasjonen i Norge har endret seg siden han i sommer først fikk tilbudet om landets trone, har han påpekt. Nå kan han ikke si ja uten «en foregaaende Folkeafstemning». Grunnen er republikanerne. Han har ikke hatt mulighet til å dømme etter selvsyn, men i avisene har han sett at «der fra ansete Mænd, som en General og en Admiral i aktiv tjeneste, er underskreven en Adresse om, at der maa finde en Folkeafstemning Sted om Norges nye Statsform». Igjen, har han bemerket, er det ikke enkelt å bedømme slikt, men ting tyder på at folkeavstemning er et utbredt ønske i det norske folk. Skulle han nøye seg med ¾ flertall i Stortinget, er han redd for å havne «i Haanden paa Herr Michelsen og dennes Parti». Konklusjonen er klar nok. Det handler, slik det lyder i referatet fra Amalienborg, om at det «i et saa frit Land som Norge» vil være farlig å «modtage Kronen uden den Garanti – at hele det norske Folk vil det saaledes – som ligger i en Folkeafstemning». Prinsen vil simpelthen komme i et dårlig lys om han skulle ankomme som «Partikonge». Nå gjelder det å reise en trone «paa Klippegrund».

Fridtjof Nansen, polarhelten og vitenskapsmannen, fungerte som Christian Michelsens representant i forhandlingene både i England og i Danmark. Han var imot folkeavstemning, og hadde allerede dagen før satt inn et støt for å overtale Carl til å gå med på den norske regjeringens opprinnelige forslag. Han beskyldte ikke den utkårede for å innta feil standpunkt, men rettet i stedet skytset mot «de danske Aviser». Det var nabolandets presse som «sterkt overdriver vor republikanske Agitation og fremholder ønskeligheten av Referendum», slo Nansen fast.⁵⁵

Den politiske konteksten var atskillig større enn prinsens private ytringer til sin svigerfar og familie. Carl hadde, kan det synes, latt seg styre av stemningen i Danmark. Nå mente Nansen at ryktene om republikansk agitasjon, «ingen Rod har i Folket», og at norske republikanere heller ikke telte «et eneste Navn af Betydning». Med stor sannsynlighet ville regjeringen oppnå ¾ flertall i Stortinget for sitt forslag om kongevalg, hevdet han. Videre var Nansen av den oppfatning at en «Fordring fra Danmark paa Folkeafstæmning», ville kunne «virke ødelæggende». Kravet ville lett kunne bli oppfattet som «Mistillid til Stortinget».

Nansen kan ha lyktes i sine overtalelseskunster, selv om hans egne dagboksnedtegnelser er noe uklare. 23. oktober telegraferer den norske forhandleren til sin statsminister med godt nytt: «Prins Carl ønsker modtage uden referendum bare undgaar se for ivrig ud[.] Jeg mener naar det bare blir kjendt at frafaldt efter regjeringens råd er Prins Carl tilfreds.» Til sin kongelige svigerfar har prinsen selv dagen etter forklart at han er «helt klar for å gi etter», hvis det er slik at regjering og Storting vil påta seg ansvaret for å invitere ham uten folkeavstemning.⁵⁶ Han kan se at det er «mye å si imot mitt forslag», men vil «bare insistere på at mine innvendinger blir tatt vare på et sted i arkivene». En dag kunne de komme til nytte.

Da statsminister Michelsen i et lukket møte i Stortinget 25. oktober redegjorde for prins Carls holdning, presiserte han at prinsen ikke hadde stilt folkeavstemning som noen betingelse eller «nødvendig forutsætning».⁵⁷ Men han ville sette pris på det. Og han var ikke alene. Også et flertall i den norske regjeringen, la Michelsen nå til, hadde hele tiden hevdet dette standpunktet som «det principale og mest ønskelige».

Kanskje folkeavstemning var å foretrekke? Allerede 23. oktober, etter å ha sendt sitt telegram til Michelsen, hadde Nansen vært på telefonen med samme mann. Meldingen han fikk, var følgende: «Stortinget bemyndiger regjeringen at forhandle med Prins Carl om at modtage valg som Norges konge under forutsætning af at dette bekræftes af det norske folk ved afstemning.»⁵⁸ Republikanerne der hjemme hadde oppnådd hva de ville, ad omveier.

Det kom som en overraskelse på flere. Og dermed fikk Nansen beskjed om å føre nye samtaler med de danske kongelige. Oppgaven ble nå å forklare dem fordelene ved en avstemning. Overfor sin kone hadde polarhelten framstått som middels fornøyd: «Nu skal det bare mangle at jeg imorgen må begynde fra nyt igjen, og angribe de standpunkter jeg nu har forsvart.»⁵⁹ Men danskene, kongelige som politikere, viste seg ikke vanskelige. De fleste av dem hadde tross alt ment at folkeavstemning var å foretrekke.⁶⁰ Kronprinsesse Louise, Carls mor, hadde vært unntaket som bekreftet regelen.⁶¹

Denne andre folkeavstemningen fant sted 12. og 13. november 1905. Spørsmålet som ble stilt, var ikke om man var for monarki eller republikk. Det var om man støttet regjeringens forslag om å spørre prins Carl om å bli Norges konge. 259 563 av landets menn over 25 år stemte for kongedømme, 69 264 mot, mens 2403 stemmer ble forkastet.⁶² Valgdeltakelsen var på 75 prosent.

Mindretallet på 21 prosent var ikke uanselig, men det ble et trygt mandat. Michelsens kabinettspørsmål, trusselen om å gå av hvis regjeringen ikke oppnådde det ønskede resultat, samt en mildt sagt ensidig pressedekning, gjorde utfallet forutsigbart. Valget handlet ikke minst om et ja eller nei til Christian Michelsens regjering.⁶³ Og Michelsen hadde valgt pragmatismen. Det nyss uavhengige lille folket hadde fått klar beskjed om at det ville få trøbbel med stormaktene om det ikke gikk for monarki.⁶⁴ Ville den nye nasjonen i det hele tatt bli anerkjent internasjonalt? Ville den få støtten den var helt avhengig av? Sikkert var det at den foretrukne alliansen med Storbritannia innebar valget av monarki, og at den tjente flere hensikter. Det gjaldt både å bevare stormaktenes velvilje og å sikre seg Storbritannias støtte, samt å gjøre det britiske imperium til sikkerhetspolitisk garantist «for al fremtid», som Wedel Jarlsberg hadde formulert det i august. Valget av monarki var først og fremst et valg av en dronning, den britiske prinsesse Maud.⁶⁵

Det ser ut til å ha vært gode grunner til at Harald Bothner, Arthur Knagenhjelm og også Christian Michelsen reagerte på den nye kongens historieskriving.⁶⁶ Men for ettertiden skulle kong Haakon holde fast ved sin versjon. Og denne skulle bli en sentral ingrediens i fortellingen om det norske kongehuset, og om nasjonen selv. De kongelige var valgt av folket, etter selv å ha bedt folket om å vise dem tillit. Slik skulle de framstå som like demokratiske som folket de er valgt til å lede, minst.

I virkeligheten har de hatt gode grunner til å takke republikanerne, både for deres opprinnelige initiativ og for den frykt og engstelse de hadde maktet å skape i folket.⁶⁷

De rene og ranke er overrasket og skuffet. Arbeiderpartirepresentanten Alfred Eriksen har konkludert med at «Naar man ser hvorledes folk bærer sig ad, da forstaar man at vi ikke var værdig at faa republiken».⁶⁸ Nå var det ikke lenger noen grunn til å anse nordmennene for å være et foregangsfolk, mente Eriksen. Selv kongemaker Nansen var lettere rystet over folkets reaksjon på avstemningsresultatet. Hele hovedstaden, ja det ganske land, var kun opptatt av «pomp, ceremonier, skuespil», noterte han.⁶⁹ «At der fantes så meget snobberi.»

Da det hele var opp- og avgjort, var det ikke bare norske republikanere som var i sorg. I det danske tidsskriftet Tilskueren formulerte skribenten Erik Henrichsen hva mange europeiske radikalere synes å ha følt.⁷⁰ Norge hadde vært et ideal. Historiens utvikling så ut til å ha reddet nasjonen fra kongevesenet, «denne farlige Mystik, denne populære Lyrik, dette Blændværk for Øjnene og Ørene». Skulle republikken kunne trives noe sted, måtte det være i Norge, et land uten tradisjon, uten adel og hoff. Men så hadde pragmatismen trumfet idealene. I stedet for å kvitte seg med sin «halve Konge», svensken, valgte nordmennene å skaffe seg «en hel».

Barndommen

Tidlig i samtalene de to imellom konstaterer Jo Benkow at barndommen jo er en særlig «fengslende periode» i et menneskes liv. Kongen svarer lakonisk: «Det er ikke tvil om det. Og det er i alle fall en periode som alle har hatt.»

Det har bare vært de tre, han og hans to utenlandske foreldre. «Man må jo bety mere for hverandre», påpeker han. De kom til landet uten nettverk. Har forholdet vært tettere enn vanlig? «Det blir jo det.»

Nyankommet arveprins med norsk flagg og persianer, Slottsparken, 1905. (Foto: Anders Beer Wilse)

KAPITTEL 2

DEN LILLE FREMMEDE

NAVNEDEBATT

Hva er i et navn? I tilfellet Alexander Edward Christian Frederik: en hel rekke av dynastier og store forgjengere. Bare det første navnet hinter i retning flere tsarer, i tillegg til mormor Alexandra. Men Maud og Carl har snart nok forstått at Alexander I av Norge, for ikke å si Alexander den store av noe så lite, blir for fremmed, et Romanov-navn på avveie. Det må endringer til.

Under forhandlingene sommeren 1905 hadde sentrale norske politikere ment at man måtte se til sagaene, og et av de gamle norske kongenavnene. Det passet inn i fortellingen om den ukuelige nasjonen som bare hadde slumret i noen århundrer, før den nå igjen var blitt vekket til live, som om ingenting hadde hendt.

Allerede 20. november 1905 har den nye dronningen, på vegne av det kongelige vi, notert at «Vi ble Haakon VII, Aldy Olav». Hun har bedt Gud om hjelp.¹ Samme dag har det kongelige danske hoff mottatt den norske delegasjonen, ledet av stortingspresident Carl Berner, i Amalienborg. Det er der den nye kongen har erklært at han tar valgspråket «Alt for Norge!»²

18. november 1905 hadde det norske Storting via Statstelegrafen mottatt meldingen om at prins Carl av Danmark sa ja til å bli Norges konge, samtidig som han selv antok navnet Haakon VII, «og tillægger min Søn Navnet Olav.»³ De to kunne like gjerne kalt seg «Tradisjon» og «Kontinuitet».

Fritz Wedel Jarlsberg tilla seg æren for kronprinsens nye navn. I forkant av kronprinsbryllupet 24 år senere skulle han minne kongen om at dronningen aksepterte det «af mig foreslaaede navn Olav».⁴ Skal man tro Wedel, hadde Maud først blitt forelagt navnet Harald av utenriksminister Jørgen Løvland, men ikke hatt sansen.⁵ Etter at beslutningen var tatt, hadde den geskjeftige ministeren umiddelbart telegrafert statsminister Michelsen med beskjed, og fått følgende svar: «Prinsesse Mauds valg af Olav udmerket og vil utvilsomt stemme med norske folks ønske og forhaabning.»

Likevel ble det debatt, slik det høvet seg i den lille, stridbare nasjonen. Spørsmålet var om man skulle skrive kronprinsens navn som «Olav» eller «Olaf»? Aftenposten markerte sitt klare standpunkt.⁶ Både professorer og lærebøker bekreftet at «Olav» var riktig stavemåte. I «Oldnorsk» ble f i slutten av ord uttalt v. Kongenavnet Olav hadde dessuten «langt vakrere Klang end det ret vulgære Olaf». Navnet måtte forresten uttales med riktig tonefall, ikke som i «Jacob», men som i «Ola».

IKKE GANSKE NORMAL

«Det var Fremtiden, der smilte.» Slik lød det da den lille prinsen var på vei mot Norge.⁷ Han hadde nemlig smilt. Men ikke alle har hatt den samme tilliten til nasjonens smilende framtid. Slaget om guttens egnethet hadde begynt lenge før han hadde ankommet sitt nye fedreland. Eksempelvis hadde det gått rykter om at den lille Alexander var tilbakestående, ikke «ganske normal».⁸ Så farlig hadde man funnet ryktemakeriet at det var blitt nødvendig å framskaffe attester, både hva gjaldt prins Carls ekteskapelige forhold og sønnens mentale utrustning. I et hemmelig møte i Stortinget 19. oktober 1905 hadde statsministeren fått direkte spørsmål vedrørende prins Carls «personlige forhold».⁹ Dermed hadde ryktene, som blant annet var framsatt i anonyme brev fra Sverige, blitt introdusert i Stortingssalen. «Simpel bagvaskelse og intet andet», responderte statsministeren. Han hadde i dypeste hemmelighet forhørt seg med flere pålitelige dansker, inklusive en professor i medisin ved Københavns universitet. Vedkommende hadde kunnet gi nye opplysninger om fyrsteparets gutt, som også var blitt «inddraget i dette ondskabsfulde sladder». Om prins Carl het det at hans evner var «ingenlunde under gjennemsnittet, snarere over», og om Maud at hun var «afgjort engelsk med de feil og fortrin» som er knyttet til betegnelsen. Hva angikk prins Alexander, «drengen», var sannheten at han ikke hadde «været syg en eneste dag, siden sin fødsel, og at han gjør indtrykket af at være en kvik og opvakt liten fyr».¹⁰

Stortingspresident Carl Berner har utstedt sine egne attester.¹¹ På spørsmål om dronningen var sykelig, hadde han svart et bestemt nei. Det var et svar som riktignok befant seg et stykke fra den hele og fulle sannhet. Om prinsen fortalte han, ifølge dansk presse, at det var en frisk liten gutt. Da det ble hyllester og festskrift rundt ankomsten i 1905, var den nye nordmannen blitt helt ualminnelig, både «ualmindelig smukt utviklet» og «en ualmindelig sund liten kongesønn».¹²

Misunnelige svensker satte ikke bare ut rykter om det toårige kongsemnet. Fra København kunne regjeringens utsending Fritz Wedel Jarlsberg rapportere til Michelsen om at prinsesse Maud hadde fått brev med beskjed om at hun og sønnen «vil bli dræbt inden et Aar», skulle de gjøre alvor av å dra til Norge.¹³ Bak trusselen sto den såkalte republikanske «Executiv Komite». Prins Carl skulle ha ledd av det hele, men ikke prinsesse Maud.

Det finnes nesten ikke rapporter om prins Alexanders tid i Danmark, utover noen ganske få anekdoter. Den som gjenfortelles oftest i danske aviser, handler om da hans barnepike ble stoppet av en betjent mens hun var ute og trillet prinsen.¹⁴ Gaten var stengt, fikk hun beskjed om. Hun hadde sagt at det dreide seg om prins Alexander, men konstabelen trodde henne ikke. Til slutt måtte en forbipasserende statsråd gripe inn overfor den samvittighetsfulle polititjenestemannen. «Men som Barnepigen hadde moret sig!»

Den best dokumenterte begivenheten i denne perioden, skjer imidlertid annetsteds, i Middelhavet. Våren 1905 får prins Hamlet være med på et cruise med den britiske kongefamilien. Dronning Alexandras mange bilder fra turen tyder på at han for lengst er blitt midtpunkt i storfamilien.

De kan ikke unngå at midtpunktet også blir stoff for myter. Allerede høsten 1905 har avisene referert opptil flere «sannferdige» historier om ham. Den ene skulle være fra dagen da han fikk sitt nye navn. Gutten hadde ikke helt forstått hva som var skjedd, fortalte Randers Dagblad og Folketidende. Da hans guvernante om kvelden ga beskjeden «Nu skal lille Olav i Seng!», skal han ha svart: «Nei, lille Olav skal ikke i Seng, og mig heller ikke i Seng, for mig vil blive oppe og lege med lille Olav!»¹⁵ Det kan høres ut som et beskyttet enebarns bønn om selskap.

Dronning Maud blir snart nok lei alle ryktene. Noen år senere forteller hun en britisk bekjent at hun har hatt planer om å utgi en bok med tittelen «Ting prins Olav ikke har sagt!».¹⁶

Kronprinsen rir på eselet Hoddy, godt passet på av slottsknekt Ferdinand Strøm og en barnepike, Slottsparken, 1906. (Foto: Mittet & Co)

Den norske kongefamilien under dronning Alexandras besøk med det britiske kongeskipet «Victoria & Albert», Kristiania, 1906. (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

SNØFNUGGET

En av hovedarkitektene bak planen om å få prins Carl av Danmark til Norge har ant noe om hva som venter den nye kongefamilien. «Nu gruer jeg for alt kongevrøvlet og indtog og sludder, tror jeg reiser fra byen nogen dager», har Fridtjof Nansen bemerket før de kongelige kom.¹⁷

Allerede ved ankomst Vippetangen i Kristiania, 25. november 1905, er det tydelig at de ferske kongelige har hatt sine tanker om hvordan rollene skal spilles. Den danske fotografen J.C.F. Hilfling-Rasmussen har fått eneretten til å fotografere om bord på KS «Heimdal», skipet som tar dem fra Danmark til Norges hovedstad. Det er han som fanger det første møtet mellom kong Haakon og statsminister Michelsen på norsk jord.¹⁸

Teknologien som formidler de kongeliges ankomst er noe nær revolusjonerende. I påsken dette året har det aller første fotografiet stått på trykk i norske aviser. Og snart får Hilfling-Rasmussens bilde av de kongeliges mottakelse, der den nye kongen med kronprinsen på armen hilser på Michelsen, ikonisk status. Slik er det allerede solid kanonisert da Halfdan Strøm maler sitt Kong Haakon VII på norsk grunn 25 år senere. Strøm maler kronprinsens kåpe hvit, med belegg i fotografiet, som derved skifter karakter fra svart-hvitt til farger. Prinsens klær blir ikke mindre symbolske av den grunn.¹⁹ Et snøfnugg. Vinterlandets eget. Siden skal den hvite bylten framstilles som et lyspunkt i nasjonens historie. Han er framtiden – Norges, og, ikke mindre, monarkiets.

Maleren Fritz Thaulow har vært nærmere sannheten. Han var til stede, og malte umiddelbart et bilde av ankomsten i stort format. Der er prinsen et lite, blått sentrum.²⁰ Til tross for at også nabolandets Kristeligt Dagblad har omtalt plagget som «Isbjørnskind», hadde kronprinsen ikke vært hvitkledd.²¹ Kanskje skyldtes det «Taagen, Taagen, Taagen». Selv ved slikt storfint besøk, har den danske avisen notert, lot den norske solen være å innfinne seg.

I virkeligheten har den lille prinsen vært antrukket i en lang, blå kåpe.²² Fotografiet har løyet, og lyset har løyet, men på særdeles passende vis. Umiddelbart har kronprinsen markert seg. «Bonnen», prinsens barnepike, har et øyeblikk sluppet gutten ned på bakken, rapporteres det, og han har straks løpt inn mellom beina på Kristianias ordfører. Maud har måttet dra ham unna. Men om han ennå ikke mestrer fyrstelig kutyme, demonstrerer Olav imponerende politisk teft. Han har fått øye på en litt eldre gutt med et norsk flagg i hånden, og i danske Politikens gjengivelse av hendelsen har kronprinsen så løpt over til ham og fått fatt i det. Riktignok strides de utsendte om sannheten. I avisen Dannebrogs versjon er det gutten som rekker flagget til prinsen, og danske Morgenbladets korrespondent forteller siden om en prins som høflig sa «Tak – mange Tak!».²³

Kronprins med ski på Voksenkollen, 1908. (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

Oppstaset norsk prins med lekehest, Appleton House, 1908. (Foto: Dronning Mary)

Kronprins med mor og egenvilje, Bygdø Kongsgård, 1909–10? (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

Uansett gjør han alt rett. Han mestrer den fremste kongelige kunst: Han vifter. Flagget blir med videre, mot Slottet. Prinsens viftebevegelser utløser den mest fantastiske jubel. Suksessen er momentan.²⁴ Det er snøvær, konstaterer Politiken, men «i Mængdens Begejstring er der tropisk Varme».²⁵

Opprinnelig har planen vært at kronprinsen og barnepiken skulle kjøre i en lukket ekvipasje bak kongeparet. Men Haakon har visst bedre. Han planter «det lille vakre Barn» mellom foreldrene, og gesten vekker enorm begeistring.²⁶ Carl går for å være den klokeste i sin familie, oldenborgerne, påpeker Nansen, og konstaterer samtidig at det ikke sier mye.²⁷

Menneskemassene som har fylt slottsplassen var rekordartede, meldes det.²⁸ Folk har ropt taktfast på barnet: «Lille Olav, lille Olav!» Kronprinsen var hovedpersonen, og kongen og dronningen hadde vært pent nødt til å lystre. Dørene til slottsaltanen er blitt åpnet, og faren har steget fram med barnet. Den lille har vinket, først med den ene, så med den andre hånden. «Folkemængden brød ud i endeløs Jubel», forteller Verdens Gang.²⁹

Været har vært på lag med monarkiet, på det som ellers beskrives som en nitrist novemberdag. I alle fall får Aftenpostens utsendte et glimt av en sol som «kastede et varmt Skjær over de bevægede Tusinder Ansigter». Samme kveld har Maud oppsummert ankomstdagen i andaktsboken. Det hele har vært svært rørende, og hun ber om Guds hjelp til å klare oppgavene som ligger foran henne.³⁰ Til tante Minny, eller «Hendes Majestæt Keiserinden av Russland», kan hun snart melde at de har bosatt seg i én av Slottets fløyer, der svenskekongen pleide å oppholde seg.³¹ Deres «Baby Boy» bor like ved, «på solsiden», og er forsynt med tre fine og lyse barneværelser. Her skal han leve sitt liv de neste årene, i Slottets søndre fløy, med utsikt mot Drammensveien. Nasjonens skolebarn har sørget for at gutten ikke mangler leker, kan Maud fortelle.

«Baby boy» nyter stor suksess. Han har til og med begynt å vinke ut av vinduet hver gang han ser andre barn der ute i verden. Dronningen av Norge forstår det neppe selv, men det er som om hun skildrer begynnelsen på en karriere i ensomhet.

Hvem er den snaut to og et halvt år gamle prinsen? «Heelt og fuldt ud Gut – ikke bange for Noget» rapporterer en som har fulgt ham tett, «Mams», Emmy Carstensen, til sin norske niese.³² Han skriker ikke engang når han får en kul i hodet. Hun forteller om et enebarn med autoritet: «Giver sin Moder en ordentlig Ørefigen om hun vælter hans Huus han med Kunst har bygget.» Men også med evne til å sjarmere. I det «samme Nu han har slaaet, er hans Arme om hendes Hals, hans Øine ser ind i hendes og han beder med sin sødeste blødeste Stemme ‘pardon! Mammie pardon!’». Han elsker sin far, har «Mams» notert seg. Og for øvrig blir han oppdratt til å lystre og være høflig.

Snart kan dronning Alexandra rapportere til sin sønn, prinsen av Wales, om at «suksessen i Kristiania er likevel lille Olav (min Hamlet)».³³ Han har tatt «alle med storm, likte saluttene og kanonskuddene og mengdens rop», kan hun fortelle, og han bare «vinket til med sin lille hånd & et norsk flagg som de hadde gitt ham da han kom på land». Da kong Haakon og dronning Maud offisielt takker det norske folk for mottakelsen, avslutter de med å nevne sønnen. Olav er selvsagt for ung til å forstå «Dagens Betydning», men de lover at de i kommende år vil fortelle gutten om «hvilken Jubel» han ble møtt med fra alle kanter.³⁴ Sønnen har bidratt til å «bane Vej for Forældrene», slår dansk presse fast.³⁵ For det første har en mannlig tronarving vært nødvendig. For det andre passer alderen så å si perfekt. Man må kunne regne med at toåringen vil bli «helt ud norsk».³⁶

SANGHYLLEST

Et snaut halvår senere, 17. mai 1906, har prinsen opplevd sin første norske nasjonaldag. «Der er’n! – Der har vi’n! Der ser vi’n! Der sidder’n!» ropes det.³⁷ For tusener av barn er kronprinsen blitt helten med stor H. Han er deres, han er framtiden.

Allerede oppunder jul 1905 hadde musikkforlaget Brødrene Hals kunnet tilby en «Velkomst-Sang fra norske Børn» for 35 øre.³⁸ Tittelbladet viste kronprinsen i en eksotisk ramme av stiliserte palmeblad, men man hadde også lagt til et par mer norske elementer. Rammen hvilte på en dekorasjon av flagg og lyngblomster. Flere uker tidligere hadde Ebba Friderichsen prestert en minibiografi om toåringens foreløpig ikke altfor begivenhetsrike liv, «Lille Kronprins Olav», på vers til kjente melodier.³⁹ Her dekket hun «Kronprinsens Liv og Oplevelser fra Kjøbenhavn til Christiania». Tegningene sto Fredrik Bødtker for. På forsiden ble gutten framvist iført sitt lyse ankomstantrekk, med flagget hevet høyt over hodet, men allerede påspent ski, på vei ned bakken i Dronningparken. I en versehilsen fra nasjonens små, skrevet dagen etter kongevalget, ble det likeledes rimt ivrig om vintersport:

Vær velkommen, Olav
Vi skal ride, ake, skli,
og saa skal vi staa paa Ski.
Aa, hvor morsomt det skal bli.⁴⁰

Morgenbladet har ment at både små og store ville ha fornøyelse av å gjøre bekjentskap med «denne kvikke og elskelige Forøgelse af Juleliteraturen».⁴¹

Størst suksess har Margrethe Munthes «Vi synger for vor Prins» gjort. Den skal ha «trængt ud paa Folkets Læber» selv før den forelå på trykk, meldes det i februar 1906.⁴² Siden synes den å ha blitt uoffisielt pensum på skoler landet rundt, og da prinsen innfant seg i Trondheim til kroningen, var sangen blitt en obligatorisk del av hyllesten:

Kom alle barn, som bor
blandt fjeld og li og fjord, –
Smaapiger og smaagutter – saa synger vi ikor! Vi synger for vor prins!
Vi er saa glad tilsinds;
fordi vi tror, han er den allerkjækkeste som finds.
Han kom til os i skodde og sne en vinterdag,
men lige stram sad prinsen og svang sit norske flag. Slig tapper gut som han,
jo netop passe kan
til kronprins i vort land!

Prinsen har dokumentert at han kan vifte med flagg på usedvanlig tap-pert vis. Det lover godt.

Social-Demokraten er mindre begeistret for Munthes sangøvelser. I damens «sidste udgydelse», heter det der, «stinker det af den modbydeligste royalisme».⁴³ At man benytter skolevesenet til slik propaganda, fortjener ikke annet enn fordømmelse.

Fotografier distribueres av nasjonens nye vidunder, for ikke å snakke om de hundretalls av postkortmotiver som bidrar til å gjøre ansiktet hans kjent, der den lille kroppen presenteres i desidert uensartede sammenhenger, fra militæruniform til samedrakt – og selvsagt på ski. Utpå våren kan hans mor rapportere til familien i Russland at sønnen er blitt en «voldsom suksess».⁴⁴ Absolutt alle elsker ham, og overalt hvor han går, klappes det. For øvrig har hun endelig fått byttet ut den gamle «nursen». Hun var bare «syk og ulykkelig».

NORDMANN AV INSTINKT

Så har det blitt kroning og kroningsreise. Diplomaten Thor von Ditten mener at den britiske ministeren i Kristiania, sir Arthur Herbert, har skremt dronningen med snakk om nihilister. Det fører til at de kongelige dropper selve kroningsprosesjonen i Trondheim. Arrangementet blir dyrere fordi det insisteres på å kjøre i stedet for å gå.⁴⁵

Den lille får ikke engang være med i Nidarosdomen 22. juni, men han blir ikke dermed unevnt. Kristianiabispen Anthon Christian Bang taler om en gutt som er «vor egen».⁴⁶ Om den lille utvalgte heter det at han fra barndommen av «skal tænke paa Norsk, føle paa Norsk, leve med alle sine Rødder i Norge».

I kultusen utenfor kirkerommet utgjør samme lille gutt midtpunktet, som vanlig. Fra ankomsten i Trondheim og oppholdet ut har det blitt ropt etter «’litl Ola’».⁴⁷ Søndag 24. juni var det barnetog klokken 13. Og da et lite, lyst hode etterpå dukket opp i vinduet i andre etasje i Stiftsgården, brøt det ut jubel i mengden. «Thi det lille Hoved tilhørte Norges Kronprins.»⁴⁸ Da barnetoget nærmet seg, hadde kongefamilien sittet til bords. Først etter at måltidet var over, oppdaget de at Olav sto i vinduet «modtagende Ovationerne ganske alene», rapporterte kronprins Christian av Danmark.⁴⁹ Nanny Annie Butler hadde riktignok passet på, og dermed også vært vitne til barnas latter da prinsen gjorde sine grimaser.⁵⁰ Like etter har hans far kongen løftet ham opp og ut for at folket skulle se ham, og bak de to såes dronningen, prinsen og prinsessen av Wales, prinsesse Victoria og kronprinsen og kronprinsessen av Danmark.

Igjen er det ham det gjelder. «Kronprins Olav var absolut henrykt.» Igjen viser han folket at han kan vifte med begge hender. Med «øvet Haand» svinger han med flagget, og hilses tilbake av tusenvis av barn. Den ustanselige jubelen fra store og små bærer bud om at kronprinsen av Norge vil få «en fast Fylking av Kjærlighed og Hengivenhed bag sig». Også Aftenpostens korrespondent i stiftsstaden slipper følelsene løs: «Men lille Kronprins Olav var Dagens Helt. Og han vil leve i de Unges Hjerter med Sol og Lys i sit vakre og gode Ansigt.»

I avisen Nidaros føler man behov for å irettesette folket for dets man-gel på oppdragelse. «Kjæringer og unger» har hengt i timevis utenfor Stiftsgården for å få et glimt av kongelige.⁵¹ Enda verre er det at de «staar og brøler idiotisk paa ‘Kronprins Olav’», slik at de til slutt må bes om å gi kongen arbeidsro. Oppførselen er klanderverdig og dum, og bunner i «liten opdragelse og stupid tankegang».

Da kroningen var overstått, kunne overseremonimesteren i det store og hele si seg fornøyd. Men bordsetningen under kommunens festmiddag hadde vært «ganske merkelig, skjøndt Trønderne selv nok troede at den var bra».⁵² For øvrig meldte avisene om at festlighetene dessverre ikke hadde forløpt «uden et beklageligt Uheld».⁵³ Under salutering fra et nederlandsk krigsskip var én matros blitt drept og tre såret.

Kongen har formidlet sin store glede over sønnens enorme popularitet. Han hadde ofte sagt til dronningen, kunne han snart fortelle, hvordan nordmennene elsker «den bedste Del af, hvad vi har bragt dem: vor Søn!».⁵⁴ Forklaringen var enkel: Selv om prinsen ikke var født norsk, synes folket å ha oppfattet at han var «Nordmand af Instinkt». Faktisk var det sant at gutten elsket det norske flagget, insisterte en tydelig stolt far. Dessuten likte han snø og hadde straks fått taket på kjelkekjøring.

Selv ikke de mest tungnemme medlemmer av Europas gjenværende fyrstehus kunne nå ta feil av det norske folks ønsker. Rapportene om at prinsen var kommet på rett spor – skisporet – kom umiddelbart. Olav hadde tilbrakt sin første norske vinter slik han burde, med å bygge snøborger og å lage snømenn, fra tidlig til sent.⁵⁵

I grunnen hadde ikke kronprinsen hatt noe å lære om sin rolle, konstaterte faren. Han behøvde bare å la seg elske av folket, av samtlige. Den ferske kongen fant det atskillig vanskeligere å finne sin egen plass.

KONGESNOBBEN

De hadde erobret innlandet på vei oppover. Nå var det tid for kysten. På veien tilbake til Kristiania blir det kongeferd per båt. Kaptein Torger Torgersen på Bergenske Dampskibsselskabs «Mira» har gjort notater underveis.⁵⁶ De har lagt ut fra Trondheim 10. juli, og kommet fram 2. august. 14. juli har Maud rapportert til tante Minny om at «little Olav» var svært glad over igjen å befinne seg på sjøen, og over å være omgitt av sjømenn.⁵⁷ Dagen etter hadde kaptein Torgersen dannet seg et tilstrekkelig inntrykk til å konstatere at kronprinsen var «en kjæk og vakker liden gut, som lægger merke til alt, hvad der passerer». Guttens favorittsysler gikk primært i militær retning: «Han har stor fornøielse af at spadsere ved siden af skildvagten ved faldrebet med sit lille trægevær paa Skulderen.» Det fotograferes og fotograferes.

Den lille kronprinsen er alles yndling, bemerker kapteinen dagen etter. Da de voksne er kommet om bord igjen etter en landgang, har Olav stått ved fallrepet og rakt dem alle hånden til velkomst. Treåringen viser stor interesse for båten, og erklærer bestemt at han vil bli sjømann. 22. juli, på foreldrenes bryllupsdag, er de tre for første gang innom prinsens egen øy, «Solstråleøen». Etter et drøyt halvår i sitt nye hjemland var gutten blitt forært denne vestlandsøya av en engelsk frøken, miss Ada Musgrove.⁵⁸ Hun hadde ment at den burde omdøpes til «Fortinbras», etter den norske prinsen i Hamlet.

Seks dager senere noterer Torgersen at kronprinsen har hatt det gøy med å fiske. Det dreier seg om en egen form for kronprinsfiske, spesielt tilrettelagt for kongelige treåringer. En av tjenerne har hengt en saltsild på kroken, kronprinsen har halt den opp og så løpt gledestrålende rundt på dekk for å vise alle den store fisken. Dagen etter var metoden blitt videreutviklet. Folk i omkringliggende båter hadde levende fisk, kronprinsen senket sitt snøre og vips hadde han fått fisk «som den unge mand under stor munterhed og øiensynlig meget stolt halede ind over rekken».

Kronprinsen av Norge i Holmenkollen for første gang, 1911. (Foto: Herman Christian Neupert)

Kronprins i lek på stranda nedenfor Villa Victoria, Bygdøy, under morfars besøk, 1908. (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

Alltid synes han å være utsatt for de andres blikk. Etter hjemkomsten til hovedstaden har oppstandelsen rundt den lille tronarvingen igjen blitt rent for mye. Visse kvinner av borgerskapet har en tid holdt på å «kysse i hjel» den lille, meldes det i pressen.⁵⁹ Dronningparken har måttet stenges på grunn av «taktløse paatrængende damer».⁶⁰ Særlig har en hel del noe eldre ugifte kvinner hatt vanskelig for å beherske seg når prinsen har oppholdt seg i parken. Til tross for barnepikens protester har de til og med tatt ham opp av vognen for å overøse ham med fysiske kjærtegn. Det kan se ut som om det «ækle og ligefrem farlige kysseri» av andres barn er i ferd med å ta seg opp igjen, rapporterer Dagbladet.⁶¹ Man anser det ikke som urimelig at kongen og dronningen finner det påkrevd å beskytte sin eneste sønn mot slikt.

Mye tyder på at det er hva arbeiderpressen kaller «Kongesnobben», som er på ferde.⁶² Ikke før var kongefamilien på plass i landet, «saa fløi den værste Snobbedjævel i Folk», har man påpekt der. Det har vært rikelig anledning til å studere denne type snobb i Kristiania de første månedene etter de kongeliges ankomst. Det innrømmes at kongefamilien selv hater og avskyr dette fjesket, men til ingen nytte. Den latterligste hyllest vil ingen ende ta. Det er noe nær sykelig, en «Konge-Dille».

Norske republikanere har slett ikke gitt seg, og skal heller ikke gjøre det på lenge. I det store og hele er den voksende arbeiderbevegelsen sterkt antimonarkistisk, deres fremste talsmenn i Arbeiderpartiet likeså.

Nå trøster arbeiderpressen seg med at det på sikt bør være mulig å undergrave monarkiet gjennom «haan og spot».⁶³ Det er nok å ta av. Blant sosialistene mener man at makthaverne er avhengige av knep for å lure «det republikanske norske folk» til å juble for kongefamilien.⁶⁴ Det viktigste av disse knepene er kanskje at Michelsen og co. gir inntrykk av at selvstendighet og kongedømme er det samme. Men det er det jo ikke, argumenterer Social-Demokraten. Selvstendighetsverket av 7. juni var noe annet enn kongedømmet av 13. november, selv om regjeringen framstiller det som om de to er ett. Det var under den første av disse avstemningene at folket hadde valgt sin frihet, ikke under den andre.

Da kaptein Torgersen fra «Mira» traff kong Haakon igjen et stykke utpå høsten 1906, fortalte kongen ham at sønnen nå kunne snakke norsk.⁶⁵ Kapteinen stilte seg tvilende. Han oppfattet det slik at kronprinsen nok kunne forstå hva han sa, men svarene var begrenset til «ja» og «nei». Derimot kunne kronprinsen spytte, både på norsk og utenlandsk. «Nu gik han rundt i salonen og spyttede overalt hvilket han syntes var overmaade morsomt.» Det var slottsgartneren som fikk skylden.

OLAV TRYGGVASON

En lengre del av høsten 1906 befinner de tre seg blant familie og slekt i England. Haakon og Maud har vært nervøse for å bli invitert til Tyskland før de har rukket å få avlagt sitt første statsbesøk i dronningens hjemland.⁶⁶ Der har de dukket opp på Windsor Castle allerede 12. november 1906. «Papa & Mama mottok dem seremonielt & kjørte dem gjennom byen til Slottet», noterer Mauds bror George i sin dagbok.⁶⁷ «Lille Olaf var med dem.» George, også kalt prinsen av Wales, har vært med på å hente de norske kongelige i Portsmouth.

Visitten varer en hel måned. Blant annet får kongen av Norge oppleve å bli tildelt den høythengende Hosebåndsordenen. Ingen skal være i tvil om hvilken stormakt som står det ferske monarkiet nærmest. Onkel George har gitt den lille en solid attest: «Olaf er det mest naturlige & sjarmerende barn jeg noen gang har sett.»⁶⁸ Haakon kan notere retur Kristiania i sin dagbok for torsdag 20. desember.

Slik har de endt opp med å tilbringe julen borte fra Sandringham, Appleton, venner og familie. De er blitt Norges kongefamilie, og forventes å være i landets hovedstad i høytiden. Men det skal ta tid å gjøre Slottet klart for permanent beboelse snarere enn for svenske gjesteopphold. Huset har vært i en temmelig elendig tilstand, ikke minst hva gjelder den sanitære standarden. Mens det pusses opp, er Bygdø Kongsgård blant flere steder som må gjøre nytten som bolig. «Vi tre feiret jul helt alene og var litt nedtrykt over å være så langt fra alle», konstaterer Maud i brev til tante Minny på nyttårsaften 1906.⁶⁹ Heldigvis har Olav framstått som meget lykkelig, med sine «utallige leker». Treet har familien pyntet selv.

I februar 1907 kan Nansen rose kongen for så raskt å ha forstått betydningen av å «holde så meget af den norske vinter».⁷⁰ En konge som til og med kan stille på sportsstevner vintertid, er en konge for nordmenn, mener nasjonalhelten. En gang skal Haakon ha uttalt at han var redd for at det kanskje kunne bli for mye sport, men Nansen tror slett ikke det er grunnlag for «ængstelse i den retning». Typisk for det norske folk er det jo at den største helten blant våre konger har vært Olav Tryggvason. Og det til tross for at han tapte slaget ved Svolder. Årsaken er at han var en fullkommen idrettsmann til det siste, forklarer Nansen. Han mener å ha funnet oppskriften på monarkisk suksess på disse breddegrader: «At vise interesse for mandig norsk idræt er derfor en sikker vei til det norske folks hjerte.» Ikke minst appellerer slikt til ungdommen.

Sist i livet skal Olav gi uttrykk for at Nansen utvilsomt var en viktig skikkelse for ham i barndommen.⁷¹ Han sto hans far nær, og var ofte i hjemmet. Sommeren 1907, da de kongelige besøker Nord-Norge, var Nansen med som «god lekekamerat for Olav», slik nanny Annie siden skulle huske det.⁷² Men mest virker det som om farens venn har hatt rollen som levende myte, snarere enn som lærer.

Mye settes inn på å gjøre gutten norsk. I ønskebildene har kronprinsen vært skiprins fra dag én. Men første gang Haakon i sine dagbøker nevner at sønnen er med på en virkelig skitur, er 25. mars 1909: «Kl. 11–1 Paa Ski. Olav var med.» Det er han også de påfølgende dagene. Karl Roll, ansatt ved Slottet fra første dag under det nye regimet, synes å ha vært den som først lærte både gutten og foreldrene å gå på ski.⁷³ Roll var selv en ypperlig skiløper, noe av en sportspioner, og hadde selvsagt hoppet i Holmenkollen. Stadig er også Nansen ute på skitur med de to voksne.

KOMISK OPERA

Noen få utenlandske vitner har nedtegnet sine observasjoner etter møtet med den unge norske kronprinsen. De gir unike glimt fra kongsemnets barndom.

Da Olav var tre år gammel, hadde portrettmaleren Gertrude Massey dukket opp på Sandringham for å tegne den norske tronarvingen. Hennes erindringer gir gode innblikk i prinsens liv i hans landlige engelske miljø.⁷⁴ Massey beskriver et barnerom på Appleton House stappende fullt av leker og bøker, og en gutt som er «en svært livlig liten person, svært smart og observant for sin alder». Han har «de vakreste manerer». Maleren tar avstand fra avisenes historier om et i overkant bråmodent og freidig barn.

Samtidig beskriver Massey en treåring som ikke lider av mangel på selvtillit. Da han får i oppgave å tegne sin portrettmaler, får han plass til bare hode og skuldre på arket. Men det stopper ham ikke. Han snur like godt arket og tegner skjørt og føtter på den andre siden. Kunstneren er imponert: «Som portrett var dette en nyhet og demonstrerte, slik jeg så det, stor oppfinnsomhet.» Massey beskriver en uhøytidelig kjernefamilie. Far leker hest og tar gutten med på ridetur, mor pisker hesten og ber den galoppere.

I tilknytning til skissene sine har portrettmaleren notert noen stikkord om «Prince Olaf (Baby)»: «Øyne svært klare blågrå, svært store, øyenvippene lange & mørke.» Huden er «svært lys», men «kremfarget og ikke rosa». Han har «snarere sterk farge i kinnene & leppene er tydelig markert». Han er «svært vid» over øyenbrynene. «Lang nakke», avslutter hun sitt nærstudium, «svært lyst hår, varm farge, men ikke gult».

Da Massey har malt ferdig sin miniatyr av et prinseportrett, utbryter nanny Annie: «Å! Dette er et bilde av vår gode lille gutt.» Og denne, føyer hun til mens hun legger hånden på Olavs hode, «er ikke alltid like god». Men også til dette har den oppvakte prinsen en replikk: «Nei, men vi snakker ikke om ham.»

Året etter har Fridtjof Nansen, nå som Norges diplomatiske utsending, varslet fra London om at kongen av Siam, Chulalongkorn, har tenkt seg innom Kristiania. Kongen er på en omfattende turné og akter seg til den norske hovedstaden fra 5. til 7. juli 1907.⁷⁵ Nansen har en viss forståelse for at «besøg af denne art» ikke passer særlig godt akkurat nå, men det er vel «ikke noget at gjøre ved det».⁷⁶ Snart har Nansen selv fått audiens hos den siamesiske majesteten. Det har vært en opplevelse utenom det ordinære. Da han kommer inn i kongens rom, sitter kongen omringet av «et halvt dusin smågutter, eller mer».⁷⁷ Barna var kongens sønner, men bare «den ene af disse var kongens officielle søn». De andre ble viftet til side ved representasjon. Nansen eier ikke fordommer: «Kongen gjorde et godt indtryk.»

Chulalongkorns besøk hos den lille norske kongefamilien sommeren 1907 tilhører Olavs første barndomsminner.⁷⁸ Han hadde aldri før møtt et menneske med en annen hudfarge enn hans egen. Dessuten var den fremmede snill.

«Kongen af Siam kom med en Yacht. Besøget uofficielt», noterer Haakon fredag 5. juli 1907. Selv om visitten skulle være av privat karakter, ble den en mediebegivenhet. Hurraropende folk sto tett i tett helt fra Piperviken til Slottet.

Siden skulle Chulalongkorn utgi en liten reisebok. Den viser en begeistret monark på tur i eksotisk terreng, og gir noen usedvanlige beskrivelser av en fireårig kronprins på Slottet i Kristiania, Norge. Kongen av Siam opplever noe ganske nytt. Slottet han ankommer, er nyoppusset, med nyinnflyttede beboere. De så å si lukter nylakkert. Ved første lunsj i Slottets spisestue møter Chulalongkorn den lokale prinsen, som leker rundt i rommet. Den besøkende lar seg sjarmere. «Det var ikke ende på hvor mange spørsmål han hadde å stille, og de var meget oppvakte.»⁷⁹

Den gjestende majesteten blir også vist kongsgården på Bygdøy, Osebergskipet og Voksenkollen, «et meget høyt fjell». I sine samtaler har de kommet inn på den moderne kunsten. Det viser seg at de siamesiske og norske kongelige deler kunstsyn: «Disse nymotens greiene er galskap i høyeste potens», konstaterer gjesten og konkluderer på vegne av dem alle: «Vi avskyr dem.»

Tilbake på Slottet har Chulalongkorn fått se Olav i lek med sine mekaniske dukker.⁸⁰ Gutten har «moret seg storartet» og bedt gjesten lese eventyr for ham. «Han ville aldri la meg slutte.» Også dagen etter lekte den norske prinsen med den siamesiske kongen. Etter kongens erindringer å dømme kan det virke som om det er prinsen som har tatt styringen. Chulalongkorn gir inntrykk av at han har hatt å gjøre med en våken og myndig fireåring. Den lille prinsen er plassert i et lite og uformelt hoff, om enn etter engelsk modell. Og det, bemerker kongen av Siam, i et land der likhetstanken gjør at det til og med er vanskelig å få delt ut kongelige ordener. Han har åpenbart fått høre at ledende politikere har skumle planer om å avskaffe ordensvesenet.

Den kongelige gjesten kan like Olav-navnet.⁸¹ Og han biter seg merke i prinsens popularitet: «Nordmennene likte det nye navnet så godt at jeg har funnet det som et godt tema for mine taler.» Skulle han slippe opp for ting å si, er det bare å nevne navnet Olav. Det virker.

Hver visitt fra prominente gjester, hvert statsbesøk, fungerer som en bekreftelse for den nye nasjonen og den lille kongefamilien. De betyr noe, de tre, og den institusjonen de tilhører, og det gjør den unge nasjonen også. Norge fortjener besøk.

Året etter, fra 28. april til 2. mai, kommer bestefar, kong Edward VII, på gjenvisitt til Kristiania. Kong Haakon har vært nervøs. Snart sukker han over at «hele ens Tjenerskab er uøvet».⁸² Etter de små forholdene går det likevel godt. «Onkel Bertie, Tante Alix og Toria» er blitt tatt med på kjøretur utover Drammensveien og gjennom skogen. Attraksjonene er de samme som før. De er oppe på Voksenkollen, får sett Osebergskipet, kongsgården og en av kong Oscar IIs sommervillaer på Bygdøy, Villa Victoria, det blir gallaforestilling av Bjørnstjerne Bjørnsons Maria Stuart i Skotland i Nationaltheatret, samt lunsj hos den engelske legasjonen.⁸³ Haakon har fått seg diverse kjøreturer med sin «Onkel Bertie». Og selvsagt blir det gallamiddag.

Snart kommer det besøk fra enda lenger vest. Etter at den amerikanske presidenten Theodore Roosevelt har gjort seg ferdig med sin embetsgjerning, har han unnet seg en safari med familien. Etter Afrika er det tid for Kristiania. Som del av sin europatur har Roosevelt nemlig lagt inn en visitt hos nasjonen som i 1906 tildelte ham Nobels fredspris. Den gang hadde han ikke hatt anledning til å motta den i egen person, nå kompenserer han ved å engasjere seg i lek med landets kronprins. Også dette besøket, fra 4. til 6. mai 1910, skal bli et av Olavs kjæreste barndomsminner.

Med tiden avlegger Roosevelt en lengre rapport fra kristianiaoppholdet til den britiske historikeren sir George Otto Trevelyan.⁸⁴ Den viser at presidenten har en velutviklet sans for norske kongelige.

Haakon, Maud og lille Olav var simpelthen «dears», skriver han, søte som få. Men situasjonen de befinner seg i, er neppe noe man kunne forestilt seg utenom i en komisk opera, mener presidenten. Vi snakker om «et så pussig kongedømme» som det kan være mulig å tenke seg. I det mest demokratiske samfunnet i Europa har man sluppet ned en liten kongefamilie. Det er som om den amerikanske delstaten Vermont skulle prøvd seg på det samme, og likevel ser det hele ut til å være en suksess. Roosevelt er blitt fortalt at Norge i 1905 trengte en kontinuitet som republikken neppe kunne gi. Nordmennene var engstelige for å bli sett ned på av sine monarkiske naboer.

Familien på tre har vært akkurat hva som trengtes, konstaterer presidenten. «De var like enkle og upretensiøse som de var gode og sjarmerende.» Roosevelt gir Olav attesten «en søt liten gutt», og mener at folket er særdeles fornøyd med ham. Han har merket seg Mauds store kjærlighet til sine foreldre, og at nyheten om kong Edwards død, som kom rett før Roosevelt-familiens avreise, knuste hennes hjerte. Maud har framstått som «et godt og enkelt barn», noteres det.

Ut fra hva presidenten har kunnet se, er kronprinsens favorittsyssel fysisk lek, litt «herjing», med faren. Det stemmer godt med Chulalongkorns observasjoner. Prinsen presser presidentbarna Kermit og Ethel til å være med, og til slutt velger også presidenten selv å delta. Sistnevnte konkluderer med at de er de første, utenom hans mor og far, som noen gang har lekt med gutten på dette viset. Olav ga tydelig uttrykk for sin misnøye da de dro. Siden, i London, fikk Roosevelt høre at den norske prinsen hadde erklært følgende: «Jeg vil gjerne gifte meg med Ethel, men jeg vet at det aldri kommer til å skje!» I forbindelse med kong Edwards begravelse er Roosevelt i audiens hos dronning Alexandra. Da dukker Olav opp igjen. Gutten forventer mer herjing, løfting i luft og rulling på gulv. Roosevelt innfrir.

Skulle Norge noen gang bestemme seg for å bli republikk, vil presidenten gjerne ha kongefamilien som naboer ved sitt hjem Sagamore Hill, påstår han. Da han skriver til kong Haakon sju år senere, refererer han fremdeles til familiens vennskap med «deg og din sønn».⁸⁵

IKKE FORSTYRR

«O. Bertie» er død, «et Tab for os alle som do’ aldrig vil forsvinde», har Haakon notert 7. mai 1910. «O.» står for onkel, men han kunne like gjerne skrevet svigerfar. I brev til sin fetter tsaren av Russland, «Nicky», har «Charles» beskrevet sin onkel og svigerfar som sin «sanneste venn».⁸⁶

Nå går de gjennom svært krevende dager, skriver kong Haakon av Norge 15. mai. Han er særlig spent på hvordan Maud,Toria og Alexandra vil takle det.

Slik har Maud loggført dødsfallet i sin andaktsbok: «Vi fikk den fryktelige nyheten at elskede Papa døde om natten 6. mai.»⁸⁷ Hun har lagt til at «Vi i Christiania dro samme ettermiddag til London.» Olav har blitt med foreldrene til sin mektige morfars begravelse. De har kommet fram 9. mai, og den nye dronningen, Mary, har notert at hun og mannen har møtt de tre på Victoria Station. Signalet er at «The Norways» er betydningsfulle gjester. De er tross alt den nye kongens, George Vs, søster, svoger og nevø. De har dratt rett til Buckingham Palace hvor de alle har fått nattverd i «kjære Papas rom».⁸⁸ «Very nice», oppsummerer Mary.

Kronprinsen av Norge har levd sine første leveår i bestefarens epoke, den edwardianske. Nå er den over. Først 20. mai finner begravelsen sted i Westminster-katedralen. «Begravelsen var vakker, men forferdelig smertefull & berørende & elskede Papa ble senket ned i hvelvet», oppsummeres begivenheten av den avdøde kongens beundrende sønn, George V.⁸⁹ Datter Maud kaller «elskede Papas begravelse» for en «fryktelig trist dag for oss alle».⁹⁰ Torsdag er det middag for de voksne i Buckingham Palace. «Vi var 1 Keiser og 7 Konger til Bords», noterer en tydelig kry Haakon.

Pompen og prakten må også ha imponert den snart sju år gamle prinsen. Da hans danske farfar dør to år senere, er det ritualene og oppstyret, snarere enn døden, som gjør størst inntrykk på ham.⁹¹ Hans far kommenterer også et mer personlig aspekt ved Edwards begravelse. Dronning Alexandra har ønsket at lille Olav skal se den døde. Det har han gjort, og det har ikke vært ubehagelig for gutten, rapporterer Haakon til Nansen.⁹² «Grandpapa is asleep», er alt Olav skal ha sagt. Faren har svart at han ikke måtte snakke så høyt, for ikke å forstyrre bestefaren. Haakon selv har aldri sett noen framstå så uforandret i døden.

Da Olav siden framkalte minnene fra dette besøket, husket han hele atmosfæren i Buckingham Palace som «ganske uhyggelig».⁹³ Han så for seg værelsene med gardinene trukket for hele dagen, uten lys noe sted. Den norske kongefamilien blir værende lenger enn alle de andre gjestene. Først onsdag 1. juni er de tilbake i Kristiania.

KONSTRUKTØRENE

Mens fortidens fyrster lot seg framstille av sin tids fremste billedkunstnere, er Olav fra begynnelsen av omgitt av sin tids fremste fotografer. Han lever i mangfoldiggjøringens tidsalder.

Noe av denne propagandavirksomheten har skjedd spontant. Kronprinsen er i fokus, og mediene arbeider utrettelig. Fra første øyeblikk har de kongelige også tenkt strategisk. Som da de ga Hilfling-Rasmussen enerett til å ta fotografier ved ankomst Vippetangen, samt eksklusive privilegier også under kroningsreisen året etter. Som når de snart gjør fotografen Anders Beer Wilse til hovedansvarlig for framstillingen av kronprinsen. Da har Karl Anderson vært først ute, og også Ernest Rude skal bidra som hoffotograf. Men gjennom Wilse skjer kanskje den viktigste konstruksjonen av Olav i barneårene. Den dyktige fotografen skaper en vinterprins.

Anders Beer Wilse var født i Flekkefjord i 1865, men hadde emigrert til USA i 19-årsalderen.⁹⁴ Der hadde han i 1897 etablert en fotografisk forretning, men valgte å vende tilbake til Norge i 1900. Året etter hadde den energiske 36-åringen, med stor kreativitet og sterk teft for markedsføring, etablert sitt første atelier i Kristiania. I løpet av de neste tiårene ble han Norges mest markante landskaps- og turistfotograf, og nasjonens kanskje fremste fotografiske forteller. Han er blitt oppfattet som en form for visuell nasjonsbygger.⁹⁵

Wilse har raskt meldt seg til tjeneste. Allerede 9. desember 1905 har han fått lov til å fotografere kronprins Olav i barnevogn med norsk flagg. Og slik har han fått fortsette, hele vinteren igjennom. Det er kronprinsen med snøball, en leende kronprins med spade i sandkassen, en kronprins på ponniryggen. Og det er kongeparet på ski. Wilse har maktet, formodentlig i tett samarbeid med hoffet, å framstille de nyss ankomne fremmede som en borgerlig norsk kjernefamilie. Og ikke minst som en familie som er lidenskapelig opptatt av vintersport. De iscenesettes, man kommer dem nær, de tillegges visse egenskaper, norske sådanne. Den enorme distribusjonen av disse bildene bidrar uten tvil til at den lille familien så raskt oppnår stor popularitet.⁹⁶ Det ligger makt i det nye mediet, propagandamakt.

Enslig prins hoppende mellom gardister, Kongsseteren, 1910. (Foto: Dronning Mauds fotoalbum)

Kongen av Siam, Chulalongkorn, gjester den norske hovedstaden, juli 1907. (Foto: Norsk kunstforlag AS/Nasjonalbiblioteket)

De første årene i sitt nye hjemland oppholder de kongelige seg på Voksenkollen, i nærheten av Kristiania, deler av vinteren. I tillegg tar de turer til det eksklusive Fefor høyfjellshotell nær Vinstra. Maud er strålende fornøyd med frisk luft og skiliv. Til svigerinne Mary beretter hun i mars 1908 om at Olav er «ute hele dagen & ser ut som innbegrepet av sunnhet».⁹⁷

Så, i september 1910, allerede før denne folkegaven står ferdig, kan dronningen notere i sin andaktsbok at de tre har dratt opp «for første gang å bo på Kongssæteren».⁹⁸ Her tilbringer Olav sine beste vinteruker i barndommen. Da gutten litt uti februar 1911 må flytte ned til Slottet en tur, er han tydelig «altereret».⁹⁹ Han bekymrer seg for flyttingen, lurer på om solen kan ses «dernede» eller om det bare er tåke. Læreren hans konstaterer at han har det «tusen ganger bedre deroppe».

Første gang han får bli med til hopprennet i Holmenkollen, er han sju og et halvt år.¹⁰⁰ «Holmenkollenløpene Olav med for 1. gang», har dronningen notert i andaktsboken, datert Kongsseteren, 6. mars 1911.¹⁰¹ Ved samme anledning skal Maud ha fortalt sin sønn, sier legenden, at «Her skal du også hoppe en gang».¹⁰²

ALENEHETEN

I dronning Mauds bildesamling finnes det et fotografi av prinsen som hopper tau. Gardister holder i tauet.

Bildet taler. Og det bekrefter hva vi ellers vet om barndommen hans. Han er den lille blant de store. De som har mest med ham å gjøre, klager over at han nesten bare har omgang med voksne. Veslevoksenheten har tidlig blitt påfallende, og uunngåelig. Bortskjemtheten kanskje likeså, gitt hans stilling. Som enebarn utvikler han en selvbevissthet som kan spores både i vitnesbyrd fra hans lærere, portrettmalerier og fotografier. Han er verdens sentrum, eller i det minste nasjonen Norges, et naturlig midtpunkt på Slottet og i de andre kongelige residensene. Det er som om han allerede vet at han er historiens subjekt.

Det mangler ikke på muligheter til å engasjere seg i lek. Ved ankomsten har barnerommene vært fylt opp av gaver fra hele landet. Tidlig får han også sin lille ponni, Little Miss Muffet, med navn fra en barneregle. Da har han allerede hatt et esel ved navn Hoddy.¹⁰³ Som treåring rir han daglig, ifølge morens rapporter til tante Minny i Russland.¹⁰⁴ Olav har ikke likt navnet Muffet, og skal etter hvert omdøpe ponnien til Brown Beauty.

Noen leker skiller seg ut. Etter sitt besøk i England høsten 1906 har prinsen ifølge avisene vendt hjem med en hel «Miniature-Armé». Hvert regiment og kompani i britenes store hær skal være representert ved tinnsoldater, og det er morfar kong Edward som står bak.¹⁰⁵ Sommeren 1908 har Frankrikes president Armand Fallières overrakt gutten en jernbane, plassert i et Frankrike i miniatyr. 20 meter skinner med penser, dreieskiver og vokterbolig, mintes Olav siden.¹⁰⁶ Hele fem meter langt, og tre bredt. Kun to slike jernbaneanlegg finnes.¹⁰⁷ Det ene tilhører kronprinsen av Norge, den tidligere Alexander, det andre tremenningen tsarevitsj Aleksej av det mektige Russland.

Høsten 1907 videreformidles anekdoten om hva som skjedde da kronprinsen hadde besøk av en lekekamerat på Slottet. Da gjesten under leken satte seg på en bestemt stol, fikk han straks høre det: «Der maa Du ikke sidde. Det er min far’s plads.»¹⁰⁸ For å dempe inntrykket av sønnens skarpe kommando tok kongen den besøkende opp på fanget. Det gjorde ikke Olav mildere stemt: «Der maa Du heller ikke sidde», ropte han ifølge en avis som satte historien på trykk. «Det er min mors plads!»

Enten det er for godt til å være sant eller ikke, formidles det til folket. Bildet skapes, mytene bygges. Og selv om effekten, foruten komikken, nok er ment å være et portrett av en kvikk og munnrapp liten fyr, kan man også øyne et myndig enebarn med manglende evne til samvær med jevnaldrende.

Gutten er tidlig blitt levende interessert i soldatlivet. Det har han for så vidt demonstrert allerede under kroningsreisen. Etter hvert underviser han sin første lærer i kunsten å presentere gevær. Snart går det også i alt fra cricket til fotball, trille hjul, «pirkebal» og indianer og hvit. De få voksne rundt ham trekkes om nødvendig inn som lekekamerater.

Da Nikolai Ramm Østgaard, som nyansatt sportslærer og hva man kaller «guvernør», en mann med ansvar for guttens oppdragelse, får anledning til å inspisere Olavs leketøy, blir han imponert. De er sannelig ikke få, utbryter han.¹⁰⁹ Det er «elektriske jernbaner, rutschebane, smaa cykelautomobiler, m.m.» Han synes det er påfallende at gutten er mer interessert i å spille det enkle kortspillet gnav enn i alle de kostbare lekene. Nannyen Annie Butler skulle minnes at Olavs elektriske togbane var minst like populær hos kongen og hans venner, som hos gutten.¹¹⁰

Foreldrene er både nære og fjerne. Utad omtaler han sin far som «Kongen». Samtidig må de ha hatt en mer intim sfære som ingen andre har hatt tilgang til, og i det lille som er bevart av korrespondansen mellom de to, kaller Olav sin danske far for «Daddy». Maud kan virke atskillig fjernere, men hun rir med ham. Dronningen er «Mummy», og engelsk forblir språket de tre imellom i hjemmet.

Fra først av får han ingen overdreven frihet. Torsdag 20. april 1911 er en merkedag både i hans og foreldrenes liv. Da noterer kongen at Olav «fik Lov at gaae til andre Værelser end sit eget». Hans verden, skal han siden uttale, var ikke stor.¹¹¹ Selve hjemmet var de fem–seks værelsene som utgjorde kongens privatleilighet. Prinsens liv i alderen tre til nesten åtte har vært tilbrakt utelukkende i noen få rom i en av korridorene i Slottets sydfløy, kan det synes som. Nå får han lov til å leve sitt slottsliv i noe mindre isolasjon. I tillegg har han tilgang til den delen av utenverdenen som kalles Dronningparken.

I tidlig barndom blir han oppfattet som en smule svakelig. I alle fall har han lett for å bli forkjølet. Nanny Annie mener det skyldes residensens dårlige ventilasjon.¹¹²

Den lille familien har kommet til landet uten å kjenne noen, med et slags unntak av Nansen. Alt må bygges opp fra bunnen, og utfordringene er mildt sagt spesielle. De første barneårene er det Annie Butler som tar seg av ham. Hun er blitt hentet inn av Maud i forbindelse med forberedelsene til kroningsreisen, og har ankommet Kristiania i april 1906.¹¹³ I et intervju fra andre verdenskrig, brukt i eksilregjeringens propaganda, opplyste Butler om at hun hadde vært prinsens nanny i fem og et halvt år.¹¹⁴ Slik Olav selv skulle huske det, lærte hun ham å knytte skolisser og kle på seg.¹¹⁵ Og ikke minst handlet det om terping på bordskikk og andre manerer. Også mellom dem foregikk kommunikasjonen naturlig nok på engelsk.

Fra prinsen er rundt åtte ser det ut til at kongeparet slipper andre barn til på besøk i helgene.¹¹⁶ I alle fall fra morgenen av og til og med lunsj. Det gjelder de øverste hoffansatte, hoffstallmester Hjalmar og hoffdame Mimi Krags barn og hoffsjef Fritz og overhoffmesterinne Marie Rustads barn, familien Findlay i den engelske legasjonen, og etter hvert familien Lindley ved samme institusjon, samt av og til Nansens. Mest er han i denne perioden sammen med Krag-barna. Men i det store og hele utsettes han for minimal eksponering for andre barn. Da hun skriver i dagboken 27. januar 1913, føler hans lærer behov for å nevne dette spesielt. Endelig har det skjedd: «Om eftermiddagen, d.v.s. fra ½ 3 av, har han til min usigelige glæde, barn hos sig.»¹¹⁷

Etter hvert er adjutanten Peder Wedel Jarlsberg blitt en smule involvert i guttens undervisning. I det minste har han inspirert kronprinsen til kunstnerisk dåd. I arkivet etter Wedel finnes flere av Olavs barnetegninger, inklusive noen portretter.¹¹⁸ Wedel begynte som adjutant for kong Haakon i 1914, og de må være tegnet da Olav var i elleve–tolv-årsalderen. En tegning er av en mann med skjegg og bærer påtegnelsen: «Det er dig, Wedel. Olav.» En utklipt silhouette har samme motiv: «Vakthavende adjutant. Det er dig, Far.» Men omfanget av den bevarte kunstneriske virksomheten er ikke stor.

Han er ingen musiker, og skal ikke bli det. Like lite som han er billedkunstner, selv om han skal fortsette med å skrible ned tegninger og karikaturer her og der i skolebøkene sine. Etter en stund å ha forsøkt å tilby prinsen pianoundervisning bemerker hans første lærer at gutten er «mere anlagt for mekanik end for musik».¹¹⁹

Lesing tar heller ingen overdreven plass i det kongelige hjem. Selv ikke underholdningslitteratur fenger. Læreren kan sukke over at gutten i tiårsalderen ennå ikke har lest en eneste «morskapsbok» selv.¹²⁰ Han gidder ikke, mener hun. Han holder seg til hva han er nødt til å lese, til pensum. Det har heller ikke vært altfor mye høytlesning i hjemmet. Maud hadde fått en svært mangelfull utdanning, og Haakon var, i likhet med sin familie, ikke utpreget intellektuelt anlagt. Da kongen drar av gårde for å bese det nye Universitetsbiblioteket på Drammensveien i januar 1914, spøker han med at han skal ut og «lade som om han interesserte sig umaadelig for bøker».¹²¹

Julen 1911 får gutten sin debut i kirken, den norske. Han synes ellers ikke å ha vært utsatt for noen intens trosopplæring på hjemmebane. Haakon noterer: «I Vor Frelsers Kirke hørte Stiftprost Tandberg. Maud og Olav var med, sidste 1ste Gang i Kirke.»¹²² To dager etter besøket i Kristianias domkirke følger «I Theateret for første Gang med Olav.» Gutten selv er ikke i tvil: «Teateret var morsomst.»¹²³ Stykket han ser, er Johan Ludvig Heibergs En søndag paa Amager, samt barnepantomimen Prinsessen på erten. I ungdommen blir det flere turer til kongelosjen i Nationaltheatret, uten at foreldrene utviser større interesse for den mer seriøse delen av repertoaret.

Der skal han sitte som eneste barn. I en egen losje, omgitt av voksne.

ARBEID OG FRITID

Foreldrene gjør sitt beste for å beskytte gutten mot livet i offentligheten. Han er bare sjelden med på representasjon. Men hver 17. mai stilles han ut på slottsaltanen. Slik kan folket følge den lille prinsen i hans utvikling, år for år. Siden skulle han huske barnetoget som den store 17. maiopplevelsen da han var barn og ungdom.¹²⁴ Kongefamilien hadde ingen bemerkelsesverdige ritualer på nasjonaldagen. Tjenerskapet fikk fri, og de kongelige hadde derfor ingen selskapelighet om kvelden, mintes han. Farens dagbok avslører at de voksne gjerne var i middag hos utenriksministeren.¹²⁵

Sent i livet festet han seg ved 17. mai 1914.¹²⁶ Det var 100-årsjubileum for Grunnloven, og han fikk være med foreldrene til Eidsvoll 16. mai. «Vi reiste herfra med bil», fortalte han, «og det var jo meget begivenhetsrikt den gang». De var ikke tilbake på Slottet før i totiden om natten. Det var første gang han hadde vært så sent oppe. «Vi dro alle til Eidsvold for avsløringen av Carsten Ankers statue», har moren notert i sin andaktsbok. De har middag med Mathiesens, godseierfamilien på Eidsvold Verk.¹²⁷

Dagen etter 17. mai kommer like årvisst som nasjonaldagen selv. 18. mai 1912 noterer kongen som vanlig: «Flyttede Bygdø!» De er i ferd med å skape seg sine ritualer, et hoff verdig, og snart er det blitt skikken å flytte ut til Bygdø Kongsgård for sommeren på dagen etter nasjonaldagen.¹²⁸ Da er den tyngste kongejobben gjort, selv om Haakon en stund pendler inn til Slottet, hvor han er på kontoret fram til lunsj. Bygdøy er dronningens elskede frisone. Hun som tilbrakte så mye av barndom, ungdom og voksenliv på det landlige godset Sandringham, trives dårlig som fange på Kristiania slott. Hun syntes det var «brysomt å bo i by», forklarte sønnen siden.¹²⁹

På Bygdøy får dronningen realisere sitt prosjekt med å skape seg sitt eget lille England. Særlig finner det form av dyrehold og rosehager. Innimellom henter hun sin gartner, Mr. Hubbard, over fra Appleton House.¹³⁰ Hagen utvikles. Familielivet leves ut på Bygdøy, i det hun overfor sine slektninger der hjemme kan omtale som det «rare og gammeldagse trehus». Her trives hun best, og på Kongsseteren noen uker etter jul og rundt Holmenkollrennene.

For gutten er det Bygdøy som blir «barndommens rike», snarere enn Slottet.¹³¹ Det er somrene her, fra 18. mai til langt utpå høsten, han skal huske best når han tenker tilbake på oppveksten. Det er her han stuper og svømmer, det er i dammen her han lærer å ro med den hvite nordlandsbåten sin. Med sitt dragehode i vikingstil skal den formodentlig være en påminnelse om hans tilhørighet, hans arv. For sikkerhets skyld er den påmalt kronprinsens navn i en slags runeskrift.

I 1910-årene får de kongelige en ny hobby i helgene: «Automobiltur.»¹³² De kan ikke få nok. Kongen noterer det samme helg etter helg: «Kørte Automobilen.» Etter hvert lar han seg modernisere: «Kørte Bil.»

Om han ikke ser mye til andre barn, fylles barndommen i alle fall av dronningens dyr. Om somrene betoner mor særlig sin kjære ridesport. I midten av april 1914 kan hans sportslærer notere at de er i gang med «ridning i ridehus». Det skjer i Slottets stallbygning. Det er visstnok hoppingen som virker mest tiltrekkende på kronprinsen.¹³³ «Vi rider nu hver dag fra 10 ¾–1 sammen med dronningen ut til Bygdø og tilbake», noterer sportslærer Østgaard i slutten av samme måned.¹³⁴ Prinsens ridning er karakterisert av fart: «Prinsen flaar avgaarde paa sin lille ponny saa far-ten er fuldstændig tilstrækkelig ogsaa for de store heste.» Det er nesten umulig å få den svært bestemte guttungen til å ri i et «nogenlunde middels tempo», klages det. «Bare han ikke var saa distræt og vilde passe litt bedre paa hesten og hvor den gaar.»

Litt fest er det også plass til i en kongelig barndom. Selvsagt feires det fødselsdager, men hans egen dag blir stort sett markert på beskjedent vis. Så finner den også sted på en tid av året da de få jevnaldrende han kjenner, er bortreist. Olavs 2. juli 1909 markeres med en to og en halv times lang tur i Kristianiafjorden med kongesjaluppen «Stjernen». De går i land på Hovedøen. På samme dag tre år senere noterer kongen følgende: «Kjørte med Automobil en Tur ned af Jabrovei.» Året etter holder det med sjøoffiserens sedvanlige kartlegging av værforholdene: «Skyet, 19 grader.» Ved inngangen til året 1915 har Haakon erklært overfor stortingsrepresentantene at «Tiderne ikke er til Fester».¹³⁵ De tre kongelige nøyer seg uansett med «Automobil» på prinsens fødselsdag også dette året.

En sjelden gang arrangerer dronningen selskap for ham og hans jevnaldrende, i alle fall etter hvert som han blir litt eldre. I januar 1913 blir det stort barneselskap med filmframvisning i Slottets store ballsal. Det er en temmelig stor suksess, konkluderer Maud.¹³⁶ I april blir det igjen visning av «levende Billeder», da sammen med Mr. og Mrs. Findlay og deres tre barn.¹³⁷ Noen uker etterpå er det hele fem par med barn på besøk. Da har det blitt både levende bilder og radio, noterer kongen.¹³⁸

Det er som om nøden tvinger dronningen til større selskapelighet, i det minste større norsk selskapelighet. Under den store verdenskrigen begynner hun, som da ikke lenger kan opprettholde vanen med å feire sin egen fødselsdag på sitt elskede Appleton, å arrangere et større barneselskap på Slottet. 26. november 1915 er det selskap fra klokken 17 til 20. Blant annet inviterer hun barna til den engelske legasjonens damer, samt Ole Stang, Peder Wedel Jarlsberg, Krags, fru hoffsjef Marie Rustad, venninnen Sylvia Schou, general Ryes, tidligere ordfører Hieronymus Heyerdahl med frue, fru Ræder, Fearnleys og Østgaards.¹³⁹ Omtrent disse utgjør nå kongeparets begrensede omgangskrets, i tillegg til familien Nansen. Når prinsen utstøtte det som skulle forestille ville indianerhyl med Nansen-barna på Polhøgda ved Lysaker, og de forsvant ned bakkene mot fjorden, skal dronningen ha blitt engstelig.¹⁴⁰ «Jeg har bare den ene», kunne hun si til sin engstelses forsvar.

Gjennom krigen fortsetter det slik på dronningens fødselsdag: «Kl. 5–8 The med Kinematograf.»¹⁴¹ Også siste gang Maud er tvunget til å være i Norge på fødselsdagen, 26. november 1918, er det «Barneselskab». Arrangementet er styrt av hennes ønsker mer enn av sønnens, som er blitt 15 år. Så er det da også hennes fødselsdag, ikke hans. Dessuten kan dronningen på dette tidspunktet nok også framstå som noe mer barnlig enn sin sønn.

PÅ UTSTILLING

Nasjonen ønsker seg en synlig prins. Når han en sjelden gang viser seg ute blant folk, blir det oppmerksomhet. En dag tidlig i februar 1914 bestemmer hans sportslærer seg for å ta gutten med for å gå på skøyter på den nye Frognerbanen.¹⁴² Det fører til «mer generende end fortjent opmerksomhet». Prinsen blir like godt dekorert med skøyteklubbens merke, og en herre vil så absolutt «fotografere prinsen og mig sammen ute paa isen». Dagen etter kan Morgenbladet melde at kronprinsen har fått «sin første Lektion i Hockeyspil». Ikke bare har Olav vist seg svært lærenem, men han har allerede «tilegnet sig en betydelig Færdighet i den ædle Skøiteidret», ifølge avisen. En annen avis rapporterer enda mer detaljert om hvordan kronprinsen av og til spurtet etter ballene.¹⁴³

Nikolai Ramm Østgaard er mer nøktern i sine nedtegnelser. Prinsen går «ganske bra» på skøyter.¹⁴⁴ Men han er «absolut meget flinkere som skiløper». Det er ingen tvil om hva Haakon mener om opptrinnet: «Kongen liker, som rimelig kan være, ikke saadan fotografering.» Men at det tas «snapshots», er det jo umulig å forhindre.

Under den store jubileumsutstillingen på Frogner, formelt kalt «Norges jubilæumsutstilling Kristiania 1914», skal kronprinsen ta nye skritt ut i verden.¹⁴⁵ Den lite representasjonslystne Maud sukker til Mary over at den norske kongefamilien i slutten av mai har foran seg en hel uke med daglige konserter. De må gå.¹⁴⁶ Men utstillingen er en suksess, bedyrer hun, og det er en god del interessante ting å se.

Aldri har Norge huset noe større. Fredag 15. mai er det offisiell åpning. Hele 216 bygninger rommer så mange som 5000 utstillere. Aller helst skal utstillingen føre til en «national samling», slik utstillingens formann Torolf Prytz uttrykker det på åpningsdagen.¹⁴⁷ Ennå gjenstår mye byggearbeid før nasjonen Norge er hva den kan og bør være. Tiden preges av nasjonale prosjekter. Kongen har notert at de har gått rundt på utstillingen fra klokken 12.15 til 15.30, før han har dratt hjem med Olav.

De kongelige har blitt ført ned Kirkeveien av en forrytter og et firspann hester. Ved hovedinngangen har Kristianias borgermester, Sofus Arctander, stått klar, i spissen for en horde svartkledde prominenser.¹⁴⁸ Det ble et «smukt og høitidelig øieblik», konkluderer Verdens Gang. 3000 gjester er samlet i Sangerhallen da de kongelige innfinner seg. Her er nasjonens storheter, inklusive Fridtjof Nansen, Roald Amundsen, regjeringen og Stortingets presidentskap. Dessuten er det utsendinger fra andre nasjoner, samt representanter for «Det utflyttede Norge». Haakon er iført admiralsuniform og St. Olavsordenens storkors, Maud er i fiolett kjole, prinsen i hvit matrosdress. De setter seg lengst framme, til høyre for talerstolen. Bak podiet står et orkester på 90 og et kor på hele 500. Først et kvarter etter at kong Haakon og familien har funnet sine plasser, åpnes utstillingen for den gemene hop.

I Frognerparken utfører kronprinsen sitt første offisielle solooppdrag. Seansen finner sted etter at arrangementet i Sangerhallen er over. De har beveget seg videre til maskinhallen, med «dens kjæmpehjul, kranser og alskens typer fra maskinernes alvorstunge verden».¹⁴⁹ Den gedigne utstillingen er en oppsummering av alt Norge har fått til siden 1814. Men den gir også glimt av andre verdener og virkeligheter, både geografisk, gjennom sin «Kongolandsby», og i tid. I maskinhallen har kronprinsen, som selv representerer den unge nasjonens framtid, blitt plassert midt i framskrittet, i drømmen om en ny, skinnende blank verden. Han har trykket på den elektriske knappen, og «maskinverdenen fik pludselig liv». Slik Norske Intelligenssedler beskrev det, hørtes en ringelyd, og deretter «summet og duret det over hele salen, de svære hjul begyndte at rulle, stemplerne gik op og ned, og en vældig kran gled frem og tilbake oppe under taket».¹⁵⁰ Utstilling åpnet, framtid ankommet.

På filmen som snart vises på kinoer landet over, ser man Olav sammen med foreldrene, kledd opp i matrosdress. Det er åpenbart at han allerede kan kunsten å opptre, enten det er med hatten svingende i hånden eller med veslevoksen militærhilsen til hatt.

Da kronprins og sportslærer tar «en sidste razzia» innom «Fornøielsesavdelingen» i oktober, fotfølges gutten av pressen. Han «gik først paa ‘det rullende rør’, derpaa til ‘huset med forhindringer’, saa til ’bjergbanen’, hvor han reiste seks ganger og moret sig uhyre, og endelig til ’kulekastningen’ hvor han ’drog’ en floshat og fik et flag i præmie».¹⁵¹ Journalisten mener at det som ellers kan fortone seg som relativt normale barnlige sysler, i dette tilfellet gir særlig mening. Som så ofte handler det om nasjonalitet: «Det kan man kalde en prins efter norske gutters hjerte.» Det kan passe på en utstilling som har vært en feiring av den norske nasjonen og dens framskritt. Like fra kefir til damp og elektrisitet.¹⁵²

FOLKETS LENGSLER

Lenge skal kronprinsen være «It», i den forstand at han er noe som for-mes, noe som skal bli til, noe som foreløpig er ubestemt og ubestemmelig. I tillegg skal han være «It» som «Den», institusjonen han er født inn i, som noe som overskrider ham selv.

Det er «It» folket vil ha. Etter hvert, om enn først etter flerfoldige tiår, skal han vise at han har latt seg forme, til å stemme så å si perfekt med nasjonens forventninger, i det minste slik han framstår i offentligheten. Mens hans far var en politisk konstruksjon, skapt av et politisk behov i en ung nasjon, skal han selv aller mest bli en kulturell konstruksjon, skapt av folkets lengsler.

Først måtte «It» bli norsk, en av oss, skihopperen og seilerprinsen. Så kunne han ta plass som tribunesliter, og bli «Gla’kongen», folkekongen, Olav V av Norge. Sakte gjør språket ham til den han skal være. Litt etter litt formes bildene. Langsomt blir kongen vår egen.

Egaliteten

Biografen nevner den engelske barnepiken, Annie Butler. Hun skal visstnok ha demonstrert for kvinnelig stemmerett. Slik mistet hun jobben, mener Olav. Det skal ha vært hans bestefar, kong Edward VII, som grep inn.

Benkow lurer på om ikke Maud også var en pioner på dette området. Han tar det hele ned: «Hun gjorde jo ikke sånt.»

I hans tid holdt det med 7-årig folkeskole, bemerker han. Nå er alt blitt annerledes. Han har ikke fått likhetstanken inn med morsmelken: «Den der velsignede egaliteten.»

Den lesende prinsen, 1909. (Foto: Karl Anderson)