Lori Nelson Spielman

En liste for livet

Oversatt av Kirsti Vogt

Lori Nelson Spielman

En liste for livet

Oversatt av Kirsti Vogt

Til foreldrene mine, Frank og Joan Nelson

Den som ser ut, drømmer. Den som ser inn, våkner.

 – Carl Jung

KAPITTEL 1

Stemmer fra spisestuen – uklare, summende, påtrengende – gir gjenlyd oppover trappen av valnøttre. Med skjelvende hender låser jeg døren bak meg. Verden blir stille. Jeg lener hodet mot døren og trekker pusten dypt inn. Rommet lukter fremdeles av henne – Eau d’Hadrien-parfyme og geitemelksåpe. Smijernssengen knirker da jeg krabber opp i den, en lyd som gir like mye trøst som ringlingen i vindklokkene hun hadde i hagen, eller den silkemyke stemmen når hun sa at hun var glad i meg. Da hun delte denne sengen med pappa, kom jeg hit for å klage over vondt i magen eller et monster under min egen seng. Hver gang tok mamma meg opp i sengen, holdt meg tett inntil seg og strøk meg over håret, hvisket: «Det kommer en ny himmel, vennen min, bare vent.» Og så, som ved et mirakel, våknet jeg neste morgen og så ravgule bånd strømme inn gjennom blondegardinene på rommet mitt.

Jeg sparker av meg de nye svarte pumpsene og masserer føttene lettet. Så skyver jeg meg bakover og lener meg mot de gule putene med paisleymønster. Jeg skal beholde denne sengen, avgjør jeg. Uansett hvem som ellers måtte ønske seg den, er den min. Men jeg kommer til å savne dette flotte gamle huset i rødbrun sandstein. «Like robust som en bestemor,» sa mamma om hjemmet sitt. Men i mine øyne fantes ikke det hus, ikke det menneske, som var like stødig som bestemors datter – min mor, Elizabeth Bohlinger.

En tanke slår meg plutselig. Jeg blunker tårene vekk og spretter opp av sengen. Hun gjemte den her oppe, det vet jeg. Men hvor? Jeg river opp døren til garderoben. Hendene famler blindt bak designerdrakter og -kjoler. Jeg rykker i en rad med silkebluser, og de glir fra hverandre lik teppet på et teater. Der ligger den, trygt og godt i skohyllen, som et spedbarn i sprinkelsengen. En flaske Krug, gjemt unna i garderoben hennes de siste fire månedene.

Så snart jeg har slått kloa i den, oversvømmes jeg av skyldfølelse. Denne champagnen tilhører mamma, ikke meg. Hun flottet seg med å kjøpe den vanvittig dyre flasken da vi var på vei hjem fra hennes første time hos legen, og så stakk hun den umiddelbart vekk, sånn at ingen skulle ta feil av den og de vanlige flaskene nede i første etasje. Den symboliserte et løfte, forklarte hun. Når hun var ferdig med behandlingen, og ble erklært frisk, skulle hun og jeg åpne denne sjeldne flasken med champagne og feire livet og miraklene.

Jeg fikler med sølvfolien og biter meg i leppen. Jeg kan ikke drikke den. Den var ment for feiring og skåling, ikke for en sørgende datter som er for svak til å komme seg gjennom lunsjen etter begravelsen.

Noe annet fanger oppmerksomheten min, noe som er stukket inn mellom plassen der jeg fant champagnen, og et par semskede mokasiner. Jeg strekker meg etter det. Det er en smal, rød bok – en dagbok, tror jeg – som holdes sammen av et falmet, gult bånd. Skinnbindet er sprukkent og værbitt. Til Brett, har hun skrevet på en hjerteformet gavelapp. Spar denne til en dag du føler deg sterkere. I dag skal du heve et glass for oss, min kjære. For et par vi var, vi to. Klem, mamma.

Jeg lar fingeren gli over håndskriften. Hun skrev ikke fullt så pent som man ventet av en som var så vakker. Det verker i halsen. Til tross for at mamma forsikret meg om at det kom til å ende godt, visste hun at det ville komme en dag da jeg trengte å bli reddet. Hun har gitt meg champagnen til i dag, og en bit av livet sitt, sine innerste tanker og funderinger, til i morgen.

Men jeg kan ikke vente til i morgen. Jeg ser ned på dagboken med et fortvilet ønske om å lese det hun har skrevet, her og nå. Bare en rask titt, det er det hele. Men da jeg trekker i det gule båndet, tar et bilde av mamma form. Hun rister på hodet, refser meg mildt for å være så utålmodig. Jeg kikker på lappen hun har skrevet, der hun sier at jeg skal vente til jeg er sterkere, og vakler mellom mine egne ønsker og hennes. Til slutt legger jeg dagboken til side. «For din skyld,» hvisker jeg og kysser omslaget lett, «skal jeg vente.»

Et stønn stiger opp fra brystet og slår sprekker i stillheten. Jeg klasker en hånd over munnen for å stanse det, men det er for sent. Jeg bøyer meg dobbelt, holder rundt ribbeina og verker bokstavelig talt etter moren min. Hvordan skal jeg greie å snuble meg gjennom verden uten henne? Datteren i meg er på langt nær ferdig med å være datter.

Jeg griper champagnen, holder flasken mellom knærne og spretter korken. Den skyter gjennom rommet og velter en boks Kytril på mammas nattbord. Medisinen hun tok mot kvalme. Jeg kravler bort til sengen og samler de trekantede tablettene i hendene, husker den første gangen jeg ga henne en av dem. Hun hadde nettopp fått cellegift for første gang og var full av falskt overmot for min skyld. «Jeg har det bra, jeg mener det. Jeg har hatt menstruasjonssmerter som var verre enn dette.»

Men den natten traff kvalmen henne som en tsunami. Hun svelget den hvite tabletten, og senere ba hun om en til. Jeg lå hos henne mens medisinen gudskjelov begynte å virke og lot søvnen få slippe til. Jeg la meg ved siden av henne, her i sengen, og strøk henne over håret og holdt henne tett inntil meg, slik hun hadde gjort det for meg så mange ganger. Og så, hudløs av fortvilelse, lukket jeg øynene og tryglet Gud om å helbrede moren min.

Han lyttet ikke.

Tablettene renner fra håndflaten min ned i plastboksen. Jeg lar lokket sitte løst på og setter boksen på kanten av nattbordet, like ved sengen, slik at hun lett kan nå den. Men nei … mamma er borte. Hun kommer aldri til å ta flere piller.

Jeg trenger champagnen. «Skål for deg, mamma,» hvisker jeg, og stemmen sprekker. «Jeg var stolt over å være datteren din. Det visste du, ikke sant?»

Rommet begynner raskt å snurre, men smerten er gudskjelov svakere. Jeg setter champagneflasken på gulvet og trekker dunteppet på sengen til side. Det kjølige sengetøyet lukter svakt av lavendel. Det føles dekadent å ligge her, med så mange fremmede i etasjen under. Jeg graver meg lenger ned i sengetøyet, tillater meg bare et øyeblikks stillhet til før jeg går ned igjen. Bare et minutt til …

En høy bankelyd river meg ut av dvalen. Jeg setter meg opp. Det tar et øyeblikk før jeg skjønner hvor jeg er … pokker, lunsjen! Jeg spretter opp av sengen og snubler over champagneflasken da jeg sjangler mot døren.

«Au! Å, faen!»

«Går det bra, Brett?» spør svigerinnen min, Catherine, da jeg åpner døren. Før jeg rekker å svare, gisper hun og stormer inn i rommet. Hun setter seg på huk foran den våte flekken på teppet og tar opp flasken. «Herregud! Veltet du en flaske Clos du Mesnil 1995?»

«Jeg drakk ganske mye av den først.» Jeg dumper ned ved siden av henne og tørker det orientalske teppet med falden på kjolen.

«Himmel, Brett. Denne flasken kostet over sju hundre dollar.»

«Mhm.» Jeg kommer meg på beina igjen og myser på klokken, men tallene er uskarpe. «Hva er klokken?»

Hun glatter ut den svarte linkjolen. «Den er nesten to. Lunsjen serveres nå.» Hun stikker en villfaren krøll inn bak øret mitt. Selv om jeg rager nærmere femten centimeter over henne, greier hun fortsatt å få meg til å føle meg som den vesle uflidde ungen hennes. Det er nesten så jeg venter at hun skal slikke seg på fingrene og glatte til dårelokken min. «Du ser rett og slett avmagret ut, Brett,» sier hun og retter på perlekjedet mitt. «Moren din ville vært den første til å si at selv om du sørger, må du ta vare på deg selv.»

Men det er ikke sant. Mamma ville sagt at jeg er pen, selv om jeg har grått så sminken er vekk. Hun ville insistert på at luftfuktigheten har fremhevet de lange, kastanjebrune krøllene, ikke skapt et krusete rottereir, og at de hovne, rødkantede øynene fortsatt er en poets brune, sjelfulle øyne.

Jeg kjenner tårene presse seg på og snur meg vekk. Hvem skal øke selvtilliten min nå som mamma er borte? Jeg bøyer meg ned for å ta den tomme flasken, men gulvet krenger og gynger. Å gud! Jeg er på en seilbåt midt i en syklon. Jeg griper tak i sengerammen som om den var en livline, og venter på at stormen skal trekke videre.

Catherine legger hodet på skakke og gransker meg, banker den perfekt manikyrerte neglen lett mot underleppen. «Hør her, vennen min, kanskje du bare skal bli her. Jeg kan komme opp med en tallerken til deg.»

Bli her? Ikke pokker! Det er mammas lunsj, jeg må gå ned i første etasje. Men rommet er tåkete, og jeg finner ikke skoene mine. Jeg går i ring. Hva var det jeg lette etter? Jeg vakler barbeint mot døren, og så husker jeg det. «Greit, sko. Kom frem, kom frem, jeg vet dere har gjemt dere her et sted.» Jeg setter meg på huk og kikker inn under sengen.

Catherine griper meg i armen og trekker meg opp. «Brett, hold opp. Du er full. Nå får vi deg i seng, så kan du sove av deg rusen.»

«Nei!» Jeg rister av meg grepet hennes. «Jeg kan ikke gå glipp av dette.»

«Jo, det kan du. Moren din hadde ikke ønsket at du –»

«Aha, der er de.» Jeg tar de nye, svarte, høyhælte skoene og jobber med å få føttene ned i dem. Herregud, føttene mine er blitt to størrelser større den siste timen.

Jeg raser bortover gangen etter beste evne, med føttene halvveis i og halvveis utenfor pumpsene. Med begge hender utstrakt for å holde balansen sjangler jeg fra den ene veggen til den andre, lik kulen i et flipperspill. Bak meg hører jeg Catherine. Stemmen er streng, men hun hever den ikke, det er som om hun snakker mellom sammenbitte tenner. «Brett! Stopp med en gang!»

Hvis hun tror jeg har tenkt å droppe lunsjen, er hun sprø. Jeg må gjøre ære på moren min. Den vakre, kjærlige moren min …

Nå er jeg i trappen, forsøker fortsatt å få dyttet de hovne føttene ned i disse Barbie-skoene. Jeg er halvveis nede i trappen da jeg vrikker ankelen.

«Aaauuu!»

Et hav av gjester, som har kommet for å vise min mor den siste ære, snur seg brått for å se på meg. Jeg får glimt av forferdede kvinner som løfter hånden til munnen, og menn som gisper idet de stormer til for å ta imot meg.

Jeg lander i en haug i hallen med den svarte kjolen dratt opp til midt på låret og bare én sko på.

Lyden av klirrende tallerkener vekker meg. Jeg tørker sikkelet i munnviken og setter meg opp. Det dunker i hodet, som føles tett og tåkete. Jeg blunker flere ganger og ser meg rundt. Jeg er hjemme hos mamma. Bra. Hun har garantert en aspirin jeg kan få. Jeg oppdager at lyset i stuen er dunkelt, og folk virrer rundt og jobber, stabler tallerkener og glass i brune plastkasser. Hva er det som foregår? Da det går opp for meg, er det som å bli truffet av et balltre. Strupen snører seg sammen, og jeg legger hånden over munnen. All smerten, hvert grann av pine og sorg, raser inn over meg på nytt.

Jeg har hørt at en lang kamp mot kreft er verre enn en kort, men jeg er ikke overbevist om at det samme gjelder for dem som blir igjen. Mammas diagnose og død kom så raskt at det føles nesten uvirkelig, lik et mareritt jeg kommer til å våkne fra med et rop av lettelse. I stedet våkner jeg altfor ofte og har glemt denne tragedien, og må gjenoppleve tapet igjen og igjen, som Bill Murray i En ny dag truer. Kommer det noen gang til å føles greit, å ikke ha dette ene mennesket i livet som elsker meg betingelsesløst? Kommer jeg noen gang til å kunne tenke på moren min uten å få kramper i brystet?

Da jeg masserer de verkende tinningene, strømmer løsrevne biter av uklare bilder på og gjenskaper den ydmykende fiaskoen i trappen. Jeg vil dø.

«Hei sann, frøken søvnig.» Shelley, den andre svigerinnen min, kommer gående mot meg med tre måneder gamle Emma i armene.

«Å gud!» stønner jeg og legger hodet i hendene. «For en idiot jeg er.»

«Hvorfor det? Tror du at du er den eneste som er blitt litt pussa her i livet? Hvordan går det med ankelen?»

Jeg flytter en pose med stort sett smeltet is fra foten og dreier den rundt i ring. «Det ordner seg.» Jeg rister på hodet. «Den kommer til å leges mye raskere enn selvbildet mitt. Jeg fatter ikke at jeg kunne gjøre noe sånt mot mamma!» Jeg slipper posen med isvann ned på gulvet og drar meg opp av sofaen. «På en skala fra én til ti, Shel, hvor ille var det?»

Hun vifter med hånden. «Jeg sa til alle at du var utslitt. Og det trodde de på. Det var en enkel forklaring å selge, siden du så ut som om du ikke hadde sovet på ukevis.» Hun kikker på klokken. «Du, hør her, Jay og jeg har tenkt å dra nå, klokken er over sju.»

Jeg får øye på Jay, som sitter på huk i hallen foran treåringen deres og stikker armene til vesle Trevor inn i en knallgul regnfrakk som får ham til å se ut som en bitte liten brannmann. De krystallblå øynene finner mine, og han hviner.

«Tante Blett!»

Hjertet mister fotfestet, og i all stillhet håper jeg at nevøen min aldri lærer å si R. Jeg går bort til ham og rusker ham i håret. «Hvordan har du det, storegutt?»

Jay fester metallklypen ved kragen til Trevor og reiser seg. «Der er hun jo.» Hadde det ikke vært for de avslørende smilerynkene som kommer til syne sammen med smilehullene, skulle man tro broren min snarere var tjueseks enn trettiseks. Han legger armen rundt meg. «Sovet godt?»

«Jeg er så lei for det,» sier jeg og børster vekk et maskaraflak under øyet.

Han planter et kyss på pannen min. «Ikke tenk på det. Vi vet at dette er tøffest for deg.»

Det han mener, er at jeg er den av de tre Bohlinger-barna som fortsatt er ugift, uten noen egen familie. Jeg var mest avhengig av mamma. Broren min synes synd på meg.

«Vi sørger alle sammen,» sier jeg og trekker meg unna.

«Men du var datteren,» sier Joad, den eldste av brødrene mine. Han kommer rundt hjørnet i hallen, og den senete kroppen er nesten skjult av en gigantisk blomsteroppsats. I motsetning til Jay, som grer de stadig tynnere lokkene rett bakover, barberer Joad hodet så det er glatt som et egg, noe som – sammen med brillene med fargeløs innfatning – får ham til å fremstå som en urban og litt kunstnerisk type. Han snur seg sidelengs og kysser meg raskt på kinnet. «Det var et spesielt bånd mellom dere. Jay og jeg hadde ikke greid dette uten deg, særlig ikke mot slutten.»

Det er sant. Da mamma fikk diagnosen eggstokkreft i vår, overbeviste jeg henne om at vi måtte kjempe mot den sammen. Jeg var den som pleide henne etter operasjonen, den som satt ved siden av henne hver gang hun fikk cellegift, den som insisterte på å hente inn en ny vurdering, og så enda en. Og da alle ekspertene var enige om at prognosen ikke var god, var jeg den som var sammen med henne den dagen hun bestemte seg for å avslutte den forferdelige behandlingen.

Jay klemmer hånden min, og de blå øynene skinner av tårer. «Vi er her hvis du trenger oss. Du vet det, ikke sant?»

Jeg nikker og drar en Kleenex opp av lommen.

Shelley bryter den tause sorgen da hun kommer inn i hallen, slepende på vognen til Emma. Hun snur seg mot Jay. «Vennen, kunne du ta det pengetreet moren og faren min sendte?» Hun kaster et blikk på Joad og deretter på meg. «Dere vil ikke ha det, eller?»

Joad nikker mot den botaniske hagen han står og holder, i tilfelle hun ikke har sett den. «Jeg har denne.»

«Bare ta den,» sier jeg, lamslått over at noen kan bry seg om en plante når moren vår nettopp er død.

Mine brødre og deres ektefeller tripper ut av mammas hus og inn i den disige septemberkvelden mens jeg står og holder døren av rosetre åpen, akkurat slik vår mor pleide å gjøre. Catherine er den siste som går forbi, mens hun dytter et Hermès-skjerf ned i den semskede jakken.

«Ses i morgen,» sier hun og planter et Casino Pink-kyss på kinnet mitt.

Jeg stønner. Som om det ikke er morsomt nok å bestemme hvem som skal få hvilken plante, skal alle mors eiendeler fordeles på barna hennes halv elleve i morgen formiddag, som om det er utdeling av Bohlinger-prisen. Det er ikke mange timene til jeg blir direktør for Bohlinger Cosmetics og sjefen til Catherine – og jeg er ikke det minste sikker på at jeg kommer til å takle noen av delene.

Nattens uværsskjell sprekker, og en skyfri morgen med blå himmel kommer til syne. Et godt tegn, avgjør jeg. Fra baksetet i en Lincoln Town Car ser jeg ut på Lake Michigans skummende vannkant mens jeg går igjennom det jeg skal si i tankene. Himmel, dette gjør meg helt ydmyk. For en ære. Jeg kommer aldri til å erstatte mor, men jeg skal gjøre mitt aller beste for å utvikle selskapet videre.

Hjertet dunker, og igjen forbanner jeg meg selv for at jeg drakk den hersens champagnen. Hva tenkte jeg på? Jeg er kvalm – og ikke bare fysisk. Jeg fatter ikke at jeg kunne gjøre noe sånt mot moren min! Hvordan skal jeg vente at brødrene mine skal ta meg alvorlig nå? Jeg tar pudderdåsen opp av vesken og klapper litt pudder på kinnene. Jeg må fremstå som kompetent og samlet i dag – slik en administrerende direktør bør. Brødrene mine må vite at jeg kan takle å drive firmaet, selv om jeg ikke alltid greier å takle alkohol. Kommer de til å bli stolte av lillesøster, som går fra å være markedssjef til administrerende direktør i et stort selskap i en alder av trettifire? Jeg tror det, gårsdagens katastrofe til tross. De har sine egne karrierer, og med unntak av aksjepostene de eier, har de lite med familiebedriften å gjøre. Og Shelley er logoped og travel mamma. Hun blåser fullstendig i hvem som driver svigermors firma.

Det er Catherine jeg er redd for.

Min svigerinne er utdannet ved Penns prestisjetunge Wharton School of Business og var på det amerikanske OL-laget i synkronsvømming i 1992. Hun er skarp nok, målbevisst nok og konkurranselysten nok til å drive tre firmaer på én gang.

De siste tolv årene har hun vært viseadministrerende direktør i Bohlinger Cosmetics og mors høyre hånd. Uten Catherine ville Bohlinger Cosmetics fortsatt ha vært en liten, men lovende kjøkkenbenkbedrift. Men Catherine ble med på laget og overtalte mor til å utvide. I starten av 2002 fikk hun snusen i at Oprah Winfreys talkshow skulle ha en årlig episode der hun presenterte sine favorittprodukter. I tjueen uker på rad sendte Catherine pakker med Bohlingers økologiske såper og kremer til Harpo Studios, nydelig innpakket, sammen med bilder av og artikler om dette miljøvennlige selskapet som bare brukte naturlige ingredienser. Akkurat idet hun gjorde klar forsendelse nummer tjueto, ringte Harpo Studios. Oprah hadde valgt Bohlingers ansiktsmaske med økologisk svart te og druekjerner som en av sine favoritter.

Episoden gikk på lufta, og salget eksploderte. Plutselig ville hvert eneste spa og elegante stormagasin ha Bohlingers produkter. Produksjonen ble firedoblet i løpet av de første fire månedene. Tre store selskaper tilbød vanvittige summer for å kjøpe firmaet med en gang, men Catherine overtalte mor til å la være å selge. I stedet åpnet hun butikker i New York, Los Angeles, Dallas og Miami, og to år senere utvidet de til markeder i andre land. Jeg skulle gjerne ha trodd at mine markedsføringsmetoder hadde noe med saken å gjøre, men firmaet ble et selskap med flere millioner dollar i omsetning først og fremst på grunn av Catherine Humphries-Bohlinger.

Det står ikke til å nekte for. Catherine er dronningen i bikuben, og som markedssjef har jeg vært en av de lojale medarbeiderne hennes. Men i løpet av noen minutter kommer rollefordelingen til å bli snudd. Jeg blir sjefen til Catherine – en tanke som skremmer vettet av meg.

I juni, da mamma var midt i behandlingen og sjelden var å se på Bohlinger Cosmetics, kalte Catherine meg inn på kontoret sitt.

«Det er viktig at du lærer deg alle detaljer ved driften, Brett,» sa hun der hun satt vaglet bak skrivebordet i kirsebærtre med hendene foldet foran seg. «Selv om vi helst ikke vil innrømme det, kommer livet til å forandre seg for alle sammen. Du må være forberedt på din nye rolle.»

Hun trodde mamma kom til å dø! Hvordan kunne hun gå ut fra at det kom til å ende på verst mulig måte? Men Catherine var realist, og hun tok sjelden feil. Jeg ble plutselig kald.

«Alle din mors aksjer kommer selvfølgelig til å gå til deg når hun forlater oss. Du er tross alt hennes eneste datter og det eneste av barna som arbeider i firmaet. I tillegg har du vært partneren hennes lenger enn noen annen.»

En klump steg i halsen. Mamma pleide å skryte av at jeg fortsatt brukte bleier da jeg gikk inn i firmaet. Hun løftet meg opp i bæremeisen, og så dro vi i vei for å selge såpene og kremene hennes til lokale butikker og på bondens marked.

«Og som den største aksjeeieren,» fortsatte Catherine, «har du krav på tittelen administrerende direktør.»

Noe i den kjølige, avmålte tonen fikk meg til å lure på om hun mislikte dette. Men ville det være så rart? Dama var strålende dyktig. Og jeg – jeg var bare tilfeldigvis datteren til Elizabeth.

«Jeg skal hjelpe deg å bli klar – ikke at du ikke er det allerede.» Hun klikket frem kalenderen på PC-en. «Hva sier du til å starte i morgen, klokken åtte presis.» Det var ikke et spørsmål, det var en ordre.

Så hver morgen satte jeg meg ved siden av Catherine og hørte henne forklare internasjonale forretningstransaksjoner, internasjonal skattelovgivning og selskapets daglige drift. Hun sendte meg på en ukes seminar ved Harvard Business School for å lære det siste innen bedriftsledelse, og meldte meg på kurs på nettet i alt fra å effektivisere budsjetter til personalpolitikk. Selv om jeg følte meg nokså overveldet mange ganger, vurderte jeg aldri å gi meg. Det skal være meg en ære å bære den kronen som en gang har vært min mors. Jeg bare håper min svigerinne ikke kommer til å hate at hun stadig vil bli nødt til å hjelpe meg å pusse den.

Mors sjåfør setter meg av utenfor 200 E. Randolph Street, og jeg kikker opp på Chicagos Aon Center, en bygning i granitt og stål. Kontorlokalene her må koste en formue. Mors advokat er åpenbart ikke noen etternøler. Jeg tar heisen opp i trettiandre etasje, og presis klokken halv elleve viser Claire, en pen, rødhåret kvinne, meg inn på kontoret til Mr. Midar, der mine brødre og svigerinner allerede sitter samlet rundt et avlangt mahognibord.

«Vil du ha kaffe, miss Bohlinger?» spør hun. «Eller te, kanskje? Flaskevann?»

«Nei takk.» Jeg setter meg ved siden av Shelley og ser meg rundt. Kontoret til Midar er en imponerende blanding av gammelt og nytt. Selve rommet oser moderne, bare marmor og glass, men han har myket det opp med orientalske tepper og flere antikke møbler. Resultatet er en behagelig, rolig atmosfære.

«Fint sted,» sier jeg. «Og det er nok granitt i denne bygningen til å åpne et steinbrudd.»

«Ja visst er det flott,» sier Catherine på den andre siden av bordet. «Jeg elsker bygningene til Edward Durell Stone. Han var arkitekten.»

«Å, nettopp.» Er det noe den dama ikke vet? Men i stedet for å imponere meg får Catherines intellekt meg til å føle meg uvitende, hennes styrke får meg til å føle meg svak, og hennes kompetanse får meg til å føle meg like ubrukelig som hold in-undertøy på Victoria Beckham. Jeg er fryktelig glad i Catherine, men den kjærligheten dempes av skrekk – og om det skyldes min usikkerhet eller Catherines arroganse, er jeg ikke sikker på. Mamma sa en gang at jeg hadde like stort intellekt som Catherine, men bare et grann av hennes selvtillit. Og så hvisket hun: «Og gudskjelov for det.» Det var den eneste gangen jeg hørte mor si noe negativt om den fantastiske Catherine, men den ene, usensurerte kommentaren trøster meg enormt.

«Det ble opprinnelig bygget for Standard Oil Company,» fortsetter hun, som om jeg er interessert. «I syttitre, hvis jeg ikke tar feil.»

Jay ruller stolen sin bakover, bak synsfeltet til Catherine, og mimer en overdreven gjesp. Men Joad ser ut til å være betatt av sin kones prat.

«Helt korrekt, vennen min. Den tredje høyeste bygningen i Chicago, hvis jeg ikke tar feil,» sier han og ser på Catherine som om han søker bekreftelse. Selv om storebror er en av byens mest anerkjente unge arkitekter, har jeg en følelse av at han også synes kvinnen han giftet seg med, har skremmende mange hestekrefter. «Bare overgått av Trump Tower og Willis Tower.»

Catherine ser på meg. «Willis Tower – det som het Sears Tower tidligere, vet du.»

«Sears Tower?» spør jeg og gnir meg på haken mens jeg leker forvirret. «Men Sears er et stormagasin, hva skal de med en hel skyskraper?»

Jay gliser på den andre siden av bordet. Men Catherine ser på meg som om hun ikke er helt overbevist om at jeg tuller, før hun fortsetter foredraget. «Denne bygningen har åttitre etasjer over bakken og –»

Det lille foredraget om arkitektur tar slutt da døren går opp og en høy, rufsete mann braser inn i rommet, litt andpusten. Han ser ut til å være rundt førti. Han drar en hånd gjennom det mørke håret og retter på slipset. «Hei, alle sammen,» sier han og kommer bort til oss. «Mitt navn er Brad Midar. Beklager at dere måtte vente.» Han strener rundt bordet og håndhilser på alle sammen mens vi presenterer oss. Det intense blikket mildnes noe av at fortennene overlapper hverandre litt, noe som gir ham en genuin, guttaktig sjarm. Jeg lurer på om de andre tenker det samme som meg. Hvorfor brukte mor denne fyren, en fullstendig fremmed, i stedet for Mr. Goldblatt, som har vært familiens advokat i årevis?

«Jeg kommer direkte fra et møte på den andre siden av byen,» sier Midar og setter seg i stolen sin ved enden av bordet, på skrå overfor meg. «Jeg trodde ikke det kom til å trekke sånn ut.»

Han legger en lysebrun arkivmappe av papir på bordet. Jeg kaster et blikk på Catherine, som sitter klar til å notere med skriveblokk og penn, og krymper meg. Hvorfor tenkte ikke jeg på at jeg burde notere? Hvordan i svarte skal jeg greie å drive et helt selskap når jeg ikke engang greier å huske skriveblokk?

Midar kremter. «La meg starte med å kondolere. Jeg likte Elizabeth veldig godt. Vi møttes først i mai, rett etter at hun fikk diagnosen, men på en måte føles det som om jeg har kjent henne i årevis. Jeg kunne ikke bli så lenge under lunsjen i går, men jeg var til stede i begravelsen. Jeg liker å se det slik at jeg var der som hennes venn, ikke som hennes advokat.»

Jeg liker ham umiddelbart, denne travle advokaten som tok seg tid til å gå i begravelsen til moren min – en kvinne han hadde kjent i knappe fire måneder. Jeg tenker på advokaten i mitt liv, kjæresten min, Andrew, som hadde kjent moren min i fire år, men like fullt ikke greide å rydde plass i kalenderen til å være til stede under lunsjen i går. Jeg skyver smerten i brystet unna. Han var tross alt midt i en rettssak. Og han fikk ordnet det sånn at han kunne gå i begravelsen.

«Når det er sagt,» fortsetter Midar, «er jeg beæret over å være hennes testamentfullbyrder. Skal vi starte?»

En time senere er de veldedige organisasjonene mamma likte best, blitt langt mer velstående enn de var, og Jay og Joad Bohlinger er verdt nok penger til at de kan bruke resten av livet på meningsløse tåpeligheter. Hvordan har mor greid å samle seg så mye rikdom?

«Brett Bohlinger skal motta sin arv ved en senere dato.» Midar tar av seg lesebrillene og ser på meg. «Det er en fotnote her. Jeg skal forklare dette inngående senere.»

«Okay,» sier jeg og klør meg bokstavelig talt i hodet. Hvorfor ville ikke mamma gi meg arven i dag? Kanskje hun forklarer det i den lille røde dagboken hun etterlot seg. Og så går det opp for meg. Jeg får hele firmaet, som i dag er verdt millioner. Skjønt gudene vet hvordan det kommer til å gå med det under min ledelse. Jeg kjenner en dump verking i tinningene.

«Så er det deres mors hjem.» Han setter lesebrillene på nesen og finner det rette stedet i dokumentet. «113 North Astor Street med alt innbo skal forbli intakt i tolv måneder. Verken bygningen eller innboet skal selges eller leies ut i løpet av denne perioden. Mine barn kan bo i huset i maksimalt tretti dager sammenhengende, og må gjerne benytte det som finnes i huset.»

«Seriøst?» sier Joad og stirrer på Midar. «Vi har våre egne hjem. Det er ingen grunn til å beholde hennes.»

Jeg kjenner at ansiktet mitt brenner, og blir plutselig veldig opptatt av neglebåndene mine. Min bror tror åpenbart at jeg er medeier i loftsleiligheten jeg deler med Andrew. Selv om jeg har bodd der siden Andrew kjøpte den for tre år siden, og har brukt mer penger på den enn han har, står ikke navnet mitt på skjøtet. Formelt sett er den hans. Og det er greit for meg, stort sett. Penger har aldri vært viktig for meg, slik det er for Andrew.

«Det er mammas testamente, broder’n,» sier Jay i sin vanlige godmodige tone. «Vi må respektere hennes ønsker.»

Joad rister på hodet. «Ja vel, men det er galskap. Tolv måneder med skyhøye skatter og avgifter. For ikke å snakke om vedlikeholdsutgiftene på det fortidsminnet.»

Joad arvet pappas følelsesmessige temperament – besluttsom, pragmatisk og blottet for sentimentalitet. Iblant er det til hjelp at han er så hardhudet, slik det var i forrige uke, da vi planla begravelsen. Men i dag virker det respektløst. Hvis Joad hadde fått bestemme, ville han antagelig ha plantet et «Til salgs»-skilt i hagen til mamma og plassert en container i oppkjørselen før dagen var omme. I stedet får vi tid til å gå gjennom tingene hennes og ta ettertenksom avskjed med henne, bit for bit. Huset er for tradisjonelt etter Andrews smak, men det kan vel hende at en av brødrene mine til slutt bestemmer seg for å beholde eiendommen hun var så glad i.

Samme år som jeg flyttet hjemmefra og begynte på Northwestern University, kjøpte mamma det falleferdige huset da det gikk til tvangssalg. Pappa kjeftet på henne og sa hun var gal som ga seg i kast med et så svært prosjekt. Men da var han allerede eksmannen hennes. Mamma sto fritt til å bestemme selv. Hun så noe magisk under de råtne takene og de stinkende gulvteppene. Det krevde årevis med hardt arbeid og selvoppofrelse, men tålmodigheten og drømmen ble til slutt belønnet. I dag er attenhundretallshuset med rødbrun sandsteinsfasade, som ligger i det ettertraktede Gold Coast-strøket i Chicago, et prakteksemplar. Mamma var datter av en stålverksarbeider og pleide å spøke med at hun var som Louise Jefferson, som hadde «kommet seg opp i verden» fra hjembyen Gary i Indiana. Jeg skulle ønske pappa hadde levd lenge nok til å se den fantastiske forvandlingen som skjedde med huset – og kvinnen – jeg alltid syntes han undervurderte.

«Er du sikker på at hun var ved sine fulle fem da hun satte opp dette testamentet?» spør Joad.

Jeg ser noe konspiratorisk i advokatens brede smil. «Å ja da, hun var ved sine fulle fem. Jeg kan forsikre dere om at deres mor visste akkurat hva hun gjorde. Jeg har faktisk aldri opplevd så detaljert planlegging.»

«La oss fortsette,» sier Catherine, den evige leder. «Vi tar oss av huset når tiden er inne.»

Midar kremter. «Greit, skal vi gå videre til Bohlinger Cosmetics nå?»

Hjertet dunker, og jeg kjenner at fire par øyne ser på meg. Gårsdagens scene dukker opp på overflaten igjen, og jeg er stiv av panikk. Hva slags administrerende direktør drikker seg full i lunsjen etter sin mors begravelse? Jeg fortjener ikke denne æren. Men nå er det for sent. Lik en skuespiller som er nominert til Oscar, forsøker jeg å legge ansiktet i fullstendig nøytrale folder. Catherine sitter med pennen hevet, venter på å notere hver eneste detalj i forretningstilbudet. Det er like greit at jeg venner meg til det. Underordnet eller ei, dama kommer til å holde øye med meg resten av min karriere.

«Alle mine aksjer i Bohlinger Cosmetics, samt tittelen administrerende direktør, skal gå til min –»

Oppfør deg naturlig. Ikke se på Catherine.

«– svigerdatter,» hører jeg, som om jeg hallusinerer. «Catherine Humphries-Bohlinger.»