Lars Kepler

Stalker

Oversatt av Henning J. Gundersen

Lars Kepler

Stalker

Oversatt av Henning J. Gundersen

Det var ikke før det første liket ble funnet at man tok filmen på alvor. En lenke til et videoklipp på YouTube hadde blitt sendt til Rikskriminalpolitiets generelle e-postadresse. Mailen hadde ingen tekst, og avsenderen var umulig å spore. Ledelsens sekretær gjorde det hun skulle, fulgte lenken, så på filmen, antok at det dreide seg om en spøk som var vanskelig å forstå, men journalførte likevel alt sammen.

To dager senere befant det seg tre erfarne etterforskere i et lite rom i åttende etasje på Rikskriminalpolitiets hovedkontor i Stockholm, på grunn av denne filmen. Den eldste av de tre mennene satt på en knirkende kontorstol, de to andre sto.

Filmsekvensen som de så på den brede dataskjermen, var bare femtito sekunder lang.

Med et skjelvende, håndholdt kamera ble en kvinne i trettiårsalderen smugfilmet gjennom soveromsvinduet sitt mens hun tok på seg et par svarte strømpebukser.

De tre mennene fra Rikskriminalpolitiets kontor iakttok i taushet kvinnens merkelige bevegelser.

For å få strømpebuksa til å sitte ordentlig, tok hun høye skritt over usynlige hinder og satte seg deretter gjentatte ganger bredbeint på huk.

Mandag morgen hadde kvinnen blitt funnet på kjøkkenet i et rekkehus på Lidingö, like utenfor Stockholm. Hun satt på gulvet med munnen på vidt gap i en unaturlig stilling. Blodet hadde sprutet opp på vinduet og over den hvite orkideen i blomsterpotten. Hun var kun iført strømpebukser og behå.

Den rettsmedisinske obduksjonen konstaterte i løpet av uka at dødsårsaken var forblødning som følge av et større antall kutt- og stikkskader, påført kvinnens hals og ansikt med ekstremt aggressiv voldsbruk.

Ordet stalker har eksistert i språket siden tidlig på 1700-tallet. Opprinnelig betød det landstryker eller krypskytter.

I 1921 publiserte den franske psykiateren de Clérembault en studie av en pasient med et innbilt kjærlighetsforhold. Dette tilfellet betraktes av mange som den første moderne analysen av en stalker. I dag er stalker betegnelsen på et menneske som lider av et forfølgelsessyndrom, en sykelig trang til å overvåke et annet menneske.

Nesten ti prosent av befolkningen blir på et tidspunkt i livet utsatt for en eller annen form for stalking.

Det vanligste er at stalkeren har eller har hatt en relasjon til offeret, men oftere enn man skulle tro, er det tilfeldigheter som er avgjørende når fikseringen rettes mot fremmede eller mennesker som på en eller annen måte har oppnådd berømmelse.

Til tross for at de aller fleste tilfeller aldri fører til noen form for tiltak, så tar politiet likevel fenomenet på alvor fordi stalkerens patologiske besettelse har en viss selvgenererende fare. På samme måte som de rullende skyene mellom stigende og fallende vinder i tordenvær plutselig kan vris og forvandles til en tornado, så kan stalkerens følelsesmessige bevegelse mellom dyrking og hat plutselig komme til uttrykk i voldsomme handlinger.

Kapittel 1

KLOKKA ER KVART på ni, fredag den tjueandre august. Etter høysommerens dvelende skumringer og lyse netter senker nå mørket seg overraskende fort om kveldene. Det er allerede svarte natta utenfor den innglassete entreen til Rikskriminalpolitiets ledelse.

Margot Silverman går ut av heisen og fortsetter mot sikkerhetsdørene i foajeen. Hun er kledd i en svart omslagsjakke, hvit bluse som sitter stramt over brystene hennes, og svarte langbukser med høyt liv som strekker seg over hennes voksende mage.

Uten hastverk nærmer hun seg de to roterende dørene i glassveggen. Vakten sitter bak disken med blikket vendt mot en skjerm. Overvåkningskameraer filmer alle områder i det store huset døgnet rundt.

Margot har lyst hår, i en tone som polert bjerk, samlet i en tung flette over ryggen. Hun er trettiseks år, gravid for tredje gang og blomstrer med sine fuktige øyne og røde kinn.

Etter en lang arbeidsuke er hun nå på vei hjem. Hun har jobbet overtid hver dag og fått to advarsler om at hun overdriver.

Hun er Rikskriminalpolitiets nye ekspert på seriemordere, spree killers og stalkers. Drapet på Maria Carlsson er den første saken hun har fått personlig ansvar for etter at hun ble ansatt som etterforsker ved Rikskriminalpolitiet.

Det fins ingen vitner, og de har ingen mistenkte. Offeret bodde alene, hadde ingen barn, jobbet som produktkonsulent på IKEA, hadde overtatt foreldrenes nedbetalte rekkehus etter at faren døde og moren hadde flyttet til en omsorgsbolig.

Maria pleide å kjøre til jobben sammen med en kollega, men denne morgenen sto hun ikke og ventet nede ved Kyrkvägen. Kollegaen kjørte hjem til henne og ringte på, kikket inn, gikk rundt huset og så henne gjennom kjøkkenvinduet. Hun satt på gulvet, ansiktet var vansiret, halsen var skåret nesten helt av, hodet hang til den ene siden med munnen åpen i en merkelig stilling.

I den første rapporten fra den rettsmedisinske obduksjonen viser resultatet til en viss grad at munnen hadde blitt fikset på etter at døden hadde inntruffet, men det ble tilføyet at det var en teoretisk mulighet for at kjeven hadde låst seg i denne stillingen av naturlige årsaker.

Rigor mortis begynner i hjertet og diafragmaet, men brer seg allerede etter to timer til nakke og kjeve.

Det er fredag kveld, og det er bare noen få personer som beveger seg i den store foajeen. To polititjenestemenn i mørkeblå skjorter står og snakker med hverandre, og en sliten politiadvokat kommer ut fra et av rommene etter forhandlinger om en varetektsfengsling.

I samme øyeblikk som Margot fikk oppdraget som etterforskningsleder, skjønte hun at det var en fare for at hun kunne bli overambisiøs, og for at hun kunne komme til å ville for mye og tenke for stort.

De ville ledd av henne hvis hun hadde sagt at magefølelsen hennes sa at det dreide seg om en seriemorder.

Denne uka har Margot Silverman sett filmen der Maria Carlsson tar på seg strømpebuksa mer enn to hundre ganger. Alt tyder på at hun ble drept like etter at filmen ble lastet opp på YouTube.

Hun har forsøkt å tolke filmsnutten, men kan ikke se at det er noe spesielt med den. Det er ikke uvanlig at enkelte har en fetisj når det gjelder strømpebukser, men det er ingenting ved selve drapet som tyder på den slags legning.

Filmen viser bare et kort klipp av en vanlig kvinnes liv. Hun er singel, har en god jobb og er på vei ut til et kveldskurs i tegneserietegning.

Det er ikke mulig å fastslå hvorfor gjerningsmannen befant seg i hagen hennes, om det bare dreide seg om tilfeldigheter eller om hendelsen var nøye planlagt, men i minuttene før drapet filmer han henne, og det må det være en grunn til.

I og med at han sender lenken til politiet, tyder det på at vedkommende vil vise dem noe.

Gjerningsmannen vil peke på noe hos nettopp denne kvinnen eller enkelte kvinner, eller kanskje hele samfunnet.

Men som Margot ser det, er det ikke noe spesielt i kvinnens oppførsel eller utseende. Hun konsentrerer seg bare om å få strømpebuksa til å sitte ordentlig, med rynket panne og trutmunn.

Margot har vært på befaring i rekkehuset på Bredablicksvägen to ganger, men hovedsakelig studert den forensiske filmdokumentasjonen av det uberørte åstedet.

Gjerningsmannens film framstår som nærmest kjærlig i forhold til politiets opptak. Kriminalteknikernes nærbilder av sporene etter det bestialske angrepet er nådeløse. Fra forskjellige vinkler filmes den døde der hun sitter bredbeint på gulvet i det mørke blodet. Behåen er skåret opp og henger ned langs den ene siden, et blekt bryst hviler mot magens oppressede valker. Det er nesten ingenting igjen av ansiktet, bare en gapende munn i en rød smørje.

Margot stanser som ved en tilfeldighet ved fruktfatet på salongbordet, kikker bort på polititjenestemannen som snakker i telefonen, og snur ryggen til ham. Et par sekunder ser hun på speilbildet hans i glassveggen mot den store lyssjakten før hun tar seks epler fra skålen på bordet og legger dem i håndveska.

Seks er egentlig for mange, hun vet det, men hun klarte ikke å stoppe før hun hadde tatt alle sammen. Hun tenker at Jenny kanskje kunne lage en liten eplekake i kveld, med karamellisert smør i kanel og sukker.

Tankene flyr ut av hodet hennes idet mobilen ringer. Hun ser på skjermen og ser bildet av Adam Youssef, som er medlem av etterforskningsteamet.

– Er du fortsatt på huset? spør Adam. Si at du er der, for vi har …

– Jeg sitter allerede i bilen på Klarastrandsleden, lyver Margot. Hva var det du ville si?

– Vi har fått en ny film.

Hun får et sug i magen og legger den ene hånden under den tunge bulen.

– En ny film, gjentar hun.

– Kommer du?

– Jeg stanser og snur, sier hun og begynner å gå tilbake. Sørg for at vi får en kopi av filmen.

Margot hadde kunnet fortsette ut gjennom entreen, kjøre hjem og velge å overlate saken til Adam. Hun trenger bare å ta én telefon for å få ett års svangerskapspermisjon med lønn. Det hadde hun kanskje gjort hvis hun hadde visst hvor voldsom den første saken hennes skulle komme til å bli.

Framtiden er uviss, men planetene nærmer seg farlige konstellasjoner. I øyeblikket flyter hennes skjebne som et barberblad på stille vann.

Lyset i heisen gjør at ansiktet hennes ser eldre ut. Den tynne, svarte linjen av kajal rundt øynene er nesten utvisket. Idet hun lener hodet bakover skjønner hun hva kollegene hennes mener når de sier at hun likner faren sin, den tidligere politimesteren Ernest Silverman.

Heisen stanser i åttende etasje, og hun går gjennom den tomme korridoren så fort hun kan med den store magen sin. Hun og Adam overtok kontoret til Joona Linna samme uke som politiet holdt sin minnestund for ham. Margot kjente aldri Joona personlig og hadde derfor ingen problemer med det.

– Kjapp bil du har, sier Adam idet hun kommer inn, og smiler med de spisse tennene sine.

– Slettes ikke verst, svarer Margot.

Adam Youssef er tjueåtte år, men ansiktet hans er rundt som hos en tenåring. Håret er ustelt og den kortermede skjorten hans henger utenpå jeansen. Han kommer fra en assyrisk familie, er oppvokst i Södertälje og har spilt fotball i første divisjon.

– Hvor lenge har filmen ligget på YouTube? spør hun.

– Tre minutter, svarer Adam. Han er der nå. Står utenfor vinduet og …

– Det vet vi ikke, men …

– Jeg tror det, avbryter han. Jeg tror det, det må han nesten være.

Margot setter fra seg den tunge veska på gulvet, setter seg på stolen sin og ringer til teknikerne.

– Hei, det er Margot. Har dere sendt en kopi? spør hun med hektisk stemme. Hør her, jeg må få tak i et sted eller et navn, noe som identifiserer stedet eller kvinnen … Kjør på nå, dere får fem minutter på dere, gjør hva faen dere vil, men gi meg noe å gå etter så lover jeg å la dere komme hjem til fredagskosen.

Hun legger fra seg mobilen og åpner lokket på pizzakartongen som ligger på skrivebordet til Adam.

– Er du ferdig med denne? spør hun.

Det kommer et pling fra innboksen, og Margot putter en pizzabit fort i munnen. En utålmodig rynke har kommet til syne på pannen hennes. Hun klikker på filmfilen og forstørrer bildet på skjermen, kaster fletta bak på ryggen, starter avspillingen og triller stolen bakover slik at Adam også kan se.

Det første som kommer til syne, er et lysende vindu som skjelver i mørket. Kameraet flyttes forsiktig nærmere og noe løv stryker over objektivet.

Margot får gåsehud på armene.

Det står en kvinne i det opplyste rommet, skrått framfor tv-en, og spiser is fra en plastboks. Hun har trukket ned treningsbuksa si og trukket ut den ene foten sånn at sokken har fulgt med.

Hun kikker på tv-en, smiler av noe og suger på skjeen.

Det eneste som høres i rommet på politihuset er viftene i datamaskinen.

Gi meg en eneste detalj som lar seg spore, tenker Margot mens hun studerer kvinnens ansikt, de vakre trekkene rundt øynene, kinnbeina og det avrundede bakhodet. Kroppen virker varm og svett. Hun har nettopp gjennomført en treningsøkt. Strikken i den hvite trusa er slakk etter mye vask, og behåen lyser gjennom den fuktige trøya.

Margot lener seg nærmere skjermen, magen presser mot lårene og fletta faller fram over skulderen igjen.

– Ett minutt igjen, sier Adam.

Kvinnen setter isboksen på salongbordet og går ut av rommet med treningsbuksa hengende rundt høyre fot.

Kameraet følger etter henne, flytter seg sidelengs, forbi en smal verandadør og nærmer seg soveromsvinduet der lyset blir tent og kvinnen kommer til syne igjen. Hun tråkker av seg buksa og sparker dem mot en lenestol med en rød pute i. Buksa flyr gjennom lufta, treffer veggen bak stolen og faller ned på gulvet.

Kapittel 2

KAMERAET GLIR LANGSOMT det siste stykket gjennom den mørke hagen, stanser rett utenfor vinduet og svaier lett, som om det fløt på vann.

– Hun ville ha sett ham hvis hun bare hadde kikket opp, hvisker Margot og kjenner at hjertet slår fortere i brystet.

Lys fra rommet skinner på bladene på rosebusken og lager en refleks i overkant av bildet.

Adam sitter og holder seg for munnen med den ene hånden.

Kvinnen trekker av seg trøya, slenger den på stolen og blir stående en stund i den utvaskede trusa og den flekkete behåen, med blikket rettet mot mobiltelefonen som ligger og lades på nattbordet ved siden av et halvfullt vannglass. Lårene hennes er spente og rødlige etter treningsøkta og bukselinningen har etterlatt seg et rødt spor over magen hennes.

Det fins ingen tatoveringer eller synlige arr på kroppen hennes, bare svake, lyse strekkmerker etter en graviditet.

Rommet ser ut som millioner av andre soverom. Det er ingenting som er verd så mye som et forsøk på å spore.

Kameraet skjelver og glir bakover.

Kvinnen tar vannglasset fra nattbordet og fører det til munnen idet opptaket stoppes.

– Faen også, faen også, gjentar Margot sammenbitt. Ikke en dritt. Ingenting.

– Vi ser en gang til, sier Adam.

– Vi kan se den tusen ganger, svarer Margot og triller stolen bakover. Gjør det, faen heller, vær så god, men du kommer ikke til å se en jævla dritt.

– Jeg ser en mengde ting, jeg ser …

– Du ser en villa, nittenhundretallet, frukttrær, rosebusker, termoglassvinduer, 42-tommers tv. Tom & Jerry-iskrem, sier hun og gjør en gest mot skjermen.

Hun har ikke tenkt på det før, at vi er så like. Sett gjennom et vindu er en stor del av den svenske befolkningen til forveksling konformistisk. Utenfra ser vi ut til å bo i samme type hus, vi ser like ut, vi gjør de samme tingene og eier de samme objektene.

– Dette er helt sykt, sier Adam med opphisselse i stemmen. Hvorfor legger han ut filmer? Hva faen er det han egentlig vil?

Margot kikker ut gjennom det lille vinduet, ned på Kronobergsparkens trekroner som er helt svarte mot den opplyste disen over byen.

– Dette er utvilsomt en seriemorder, sier hun. Det eneste vi kan gjøre er å etablere en første profil for å …

– Hva hjelper det henne? avbryter Adam og skyver hånden gjennom håret. Han står utenfor vinduet hennes, og du snakker om gjerningsmannsprofiler.

– Det kan hjelpe den neste.

– Men faen heller, sier Adam. Vi må gå ut med …

– Kan du holde kjeft et øyeblikk, avbryter Margot og tar mobilen sin.

– Du kan holde kjeft, sier Adam med hevet stemme. Jeg må da kunne få si hva jeg mener, eller hva? Jeg syns vi skal gå ut med bildet av denne kvinnen på kveldsavisenes nettsider.

– Adam, hør etter … vi hadde håpet å kunne identifisere henne direkte, det skal ikke så mye til, men vi har ingenting, sier Margot. Jeg skal snakke med teknikerne, men jeg tror ikke de finner noe mer enn forrige gang.

– Men hvis vi får lagt ut et bilde av henne på …

– Jeg har ikke tid til sånt tull, avbryter hun. Tenk deg om … Alt tyder på at han legger ut opptaket direkte fra hagen, og da fins det selvsagt en teoretisk mulighet til å redde henne.

– Det er jo det jeg sier.

– Men det har allerede gått fem minutter og det er ganske lenge å bli stående utenfor vinduet.

Adam lener seg fram og stirrer på henne. De trette øynene hans er blodskutte, og håret står rett til værs.

– Så vi skal bare gi opp?

– Det haster, men vi må tenke langsomt, svarer hun.

– Greit, sier han irritert.

– Gjerningsmannen har fått selvtillit og vet at han ligger langt foran oss, forklarer Margot kjapt og tar den siste pizzabiten. Men jo mer vi lærer om ham, desto nærmere …

– Lærer oss? Det er bra, men det er ikke helt det jeg føler for akkurat nå, sier Adam og tørker bort svette fra overleppen. Det lot seg ikke gjøre å spore den forrige filmen, vi fant ingenting på åstedet og vi kommer ikke til å kunne spore denne filmen heller.

– Ikke teknisk, det er lite sannsynlig, men vi kan forsøke å sirkle ham inn ved å analysere filmene og volden, svarer Margot og kjenner at fosteret sparker i magen. Hva er det egentlig vi har sett hittil, hva har han vist oss, og hva er det han ser?

– En kvinne som har trent og spiser is og ser på tv, svarer Adam innledende.

– Hva sier det om drapsmannen?

– At han ikke liker kvinner som spiser is … jeg vet ikke, stønner Adam og skjuler ansiktet i hendene.

– Skjerp deg nå.

– Beklager, men …

– Jeg heller til teorier som at morderen legger ut en film som viser øyeblikket før drapet, sier Margot. Han tar seg god tid, nyter situasjonen og … vil vise oss kvinnene i live, vil bevare dem levende på film, kanskje er det de levende han er interessert i.

– En voyeur, sier Adam og kjenner at han grøsser av ubehag.

– En stalker, hvisker hun.

– Fortell meg hvordan skal jeg filtrere lista over alle svin som er løslatt fra fengsler eller psykiatriske institusjoner, sier Adam mens han logger seg på politiets intranett.

– En voldtektsmann, grov voldtekt, forfølgelsesmani.

Han skriver fort, klikker seg fram og skriver videre.

– For mange treff, sier han. Tiden løper ut.

– Legg inn navnet på det første offeret.

– Ingen treff, sukker han og drar seg i håret.

– En serievoldtektsmann som er forhindret, kanskje kjemisk kastrert, sier Margot mens hun tenker.

– Vi må samkjøre registrene, men det tar for lang tid, sier han og reiser seg fra stolen. Dette går ikke. Hva faen skal vi gjøre?

– Hun er død, svarer Margot og lener seg bakover. Hun har kanskje noen minutter igjen, men …

– Jeg vet ikke om jeg fikser det her, sier Adam. Vi kan se henne, vi kan se ansiktet hennes, hjemmet hennes … herregud vi ser rett inn i livet hennes, men vi kommer ikke til å få vite hvem hun er før hun er død og noen finner liket.

Kapittel 3

SUSANNA KERN KJENNER at det murrer i lårene etter løpetreningen idet hun trekker ned den fuktige trusa og sparker den mot stolen.

Etter at hun fylte tretti, har hun sprunget fem kilometer tre kvelder i uka. Etter fredagsrunden pleier hun å spise is og se på tv, siden Björn ikke kommer hjem før klokka ti.

Da Björn fikk jobben i London, trodde hun at det ville bli ensomt, men hun merket ganske snart at hun satte stor pris på fritiden de ukene Morgan bodde hos faren sin.

Hun har særlig bruk for denne roen etter at hun begynte på det temmelig krevende fordypningskurset i nevrologi på Karolinska Institutet.

Hun knepper opp den gjennomsvette sportsbehåen og tenker at hun kan bruke den igjen på søndag før den går til vask.

Hun kan ikke huske å ha opplevd en så varm sommer før.

En skrapelyd får henne til å snu seg mot vinduet.

Hagen på baksiden av huset er så mørk at det eneste som syns i vinduet er speilbildet av soverommet. Det ser ut som en teaterscene, et tv-studio.

Hun har selv gjort entré og står midt i lyset fra lyskasterne.

Men jeg glemte jo å kle på meg, tenker hun med et skjevt smil.

Hun blir stående noen sekunder og betrakte den nakne kroppen sin. Den er dramatisk lyssatt og i avspeilingen ser hun slankere ut enn hun virkelig er.

Skrapelyden kommer igjen, som om noen klorer på vannbrettet. Det er for mørkt til å se om det sitter en fugl der.

Susanna stirrer på vinduet, nærmer seg forsiktig, forsøker å se gjennom speilbildet, trekker til seg det marineblå sengeteppet, tar det rundt seg og kjenner at hun grøsser.

Mens hun kjemper med seg selv fortsetter hun fram til vinduet, fører ansiktet nærmere glasset og ser hvordan hagen framtrer som en mørkegrå verden, som det underjordiske i et kobberstikk av Gustav Doré.

Det svarte gresset, de høye buskene, Morgans huske som svinger i vinden, og vinduene i lekestua ved uteplassen som aldri ble ferdig.

Dugg fra pusten hennes kommer til syne på glasset idet hun retter seg opp og trekker for gardinene. Hun lar det tunge sengeteppet falle ned på gulvet, går naken fram til døra, får et ubehagelig gys over ryggen og snur seg mot vinduet igjen. I glipen mellom de mørkerosa gardinene glinser det i en stripe av det svarte glasset.

Hun tar mobilen fra nattbordet og ringer til Björn, venter på at signalet skal komme fram mens hun fortsetter å stirre på vinduet.

– Hallo, elskede, nærmest roper han inn i telefonen.

– Er du på flyplassen?

– Hva?

– Er du på …

– Jeg er på flyplassen og tar en burger på O’Learys og …

Stemmen hans forsvinner idet en menneskemengde skriker til i bakgrunnen og det bryter ut applaus.

– Liverpool scoret mål igjen, forklarer han.

– Hurra, sier hun avmålt.

– Moren din ringte meg og spurte hva du ønsket deg til bursdagen din.

– Så snilt, sier hun.

– Jeg sa at du ville ha gjennomsiktig undertøy, sier han på spøk.

– Perfekt.

Hun stirrer på gjenskinnet i vinduet mellom gardinene mens det spraker i telefonen.

– Er alt vel hjemme? spør Björn tydelig og klart i telefonen.

– Jeg ble bare litt mørkeredd.

– Er ikke Tom der?

– Foran tv-en, svarer hun.

– Og Jerry?

– De venter på meg begge to, svarer hun og smiler.

– Jeg savner deg, sier han.

– Pass på at du rekker flyet, hvisker hun.

Etter at de har småpratet litt til, sagt ha det og kyss og klem og lagt på, begynner hun å tenke på en pasient som hadde blitt innlagt sist natt. En ung mann som hadde kjørt motorsykkel uten hjelm, kollidert og pådratt seg alvorlige hjerneskader. Faren hans kom direkte til sykehuset fra nattskiftet sitt. Han hadde fortsatt på seg en skitten kjeledress og hadde en støvmaske hengende rundt halsen.

Hun holder den rosa kimonoen foran seg mens hun går inn i tv-stua og trekker for de tette gardinene.

Det oppstår en merkelig blind stemning i rommet, nærmest som en stillhet.

Gardinene svinger lett foran vinduene, og hun grøsser på ryggen igjen idet hun snur seg vekk fra dem.

Hun smaker på isen igjen. Den er mye mykere nå og snart er den helt perfekt. En kraftig smak av sjokolade brer seg i munnen.

Susanna setter fra seg boksen, går inn på badet, låser døra, skrur på vannet i dusjen, løsner hestehalen og legger strikken på kanten av servanten.

Hun sukker av velvære når det varme vannet skyller over nakken og nedover hele kroppen. Det suser i ørene, skuldrene senker seg og stivheten i musklene begynner å slippe. Hun såper seg inn, fører hånden inn mellom beina og merker at håret allerede har begynt å vokse ut igjen etter den siste voksingen.

Susanna stryker bort duggen fra glassdøra med hånden slik at hun kan se låsvrideren og håndtaket på baderomsdøra.

Plutselig kommer hun til å tenke på det hun syns hun så i vinduet på soverommet i samme øyeblikk som hun trakk sengeteppet rundt seg for å skjule kroppen sin.

Hun avfeide det som innbilling. Det er bare dumt å skremme seg selv. Hun tvang bort redselen og sa til seg selv at hun ikke engang kunne se ut gjennom vinduet.

Det var for lyst i rommet, og hagen lå i mørke.

Men der det mørke sengeteppet speilet seg i glasset, syntes hun å kunne skimte et ansikt som stirret på henne.

I neste sekund var det borte og hun skjønte at hun måtte ha sett feil, men nå kan hun ikke la være å tenke at det kan ha vært virkelig.

Det var ikke et barn, men kanskje en nabo som lette etter katten sin og stoppet opp og kikket på henne.

Susanna skrur av vannet og hjertet hennes raser i vei så det banker i halsgropen idet hun innser at kjøkkendøra står åpen ut mot hagen. Hvordan kunne hun glemme den? Hun har hatt den stående åpen i hele sommer for å slippe inn kveldslufta, men hun pleier å lukke og låse den før hun dusjer.

Hun tørker vekk mer dugg fra glasset og ser på dørvrideren igjen. Ingenting har skjedd. Hun strekker seg etter håndkleet og tenker at hun skal ringe til Björn igjen og be ham vente i telefonen mens hun gjennomsøker huset.

Kapittel 4

SUSANNA HØRER PUBLIKUMS jubel fra tv-en idet hun går ut fra baderommet. Det tynne silkestoffet i kimonoen klistrer seg til den fuktige huden hennes.

Kald luft trekker langs gulvet.

Føttene setter igjen våte avtrykk på den slitte parketten.

Det kommer et mørkt gjenskinn fra utsiden av vinduene i spisestua. Det glitrer i det svarte glasset bak amplene med bregner i. Susanna føler seg iakttatt, men tvinger seg til ikke å kikke ut, er redd for å skremme seg selv enda mer.

Likevel holder hun avstand til den stengte døra mot kjellertrappa idet hun nærmer seg kjøkkenet.

Håret hennes fukter ryggen på kimonoen. Tuppene er så våte at det renner vann innenfor stoffet, ned mellom rumpeballene hennes.

Gulvet blir kaldere jo nærmere kjøkkenet hun kommer.

Hjertet slår hardt i brystet hennes.

Hun tenker på den unge mannen med den alvorlige hjerneskaden igjen. Han var bedøvet med Ketalar. Hele ansiktet var knust, sammenpresset opp over tinningene. Faren gjentok stille for seg selv at det ikke var noe galt med sønnen hans. Han hadde hatt behov for å snakke med noen, men Susanna hadde ikke hatt tid.

Nå ser hun for seg at den storvokste faren har funnet henne, at han legger skylden på henne og nå står utenfor kjøkkendøra i den skitne kjeledressen sin.

En ny sang høres fra tv-en.

Det blåser rett inn i kjøkkenet. Døra til hagen står på vidt gap. Draperiet av tynne plastbånd flagrer inn i rommet. Hun beveger seg langsomt framover. Det er vanskelig å se noe bak de flagrende strimlene. Det skulle kunne stå et menneske like utenfor.

Hun strekker fram hånden, holder til side de blafrende strimlene, passerer dem og strekker seg etter dørhåndtaket.

Gulvet har blitt kjølig i den kalde trekken.

Kimonoen løsner og åpner seg.

Hun rekker å se at den mørke hagen er tom. Buskene og husken svaier i vinden.

Hun drar igjen døra kjapt, bryr seg ikke om at noen av plastremsene kom i knip, forter seg bare å låse, trekke ut nøkkelen og rygge unna.

Hun legger nøkkelen i skåla med småpenger og retter på kimonoen.

Nå er det i alle fall låst, tenker hun idet hun hører et knirk bak seg. Hun snur seg fort rundt før hun blir stående og flire av sin egen reaksjon. Det var bare vinduet i tv-stua som rykket i haspen da gjennomtrekken ble borte.

Tv-publikumet plystrer og buer over dommeravgjørelsene.

Susanna tenker at hun skal hente mobilen i soverommet og ringe til Björn. Han burde sitte og vente på ombordstigning nå. Hun vil snakke med ham mens hun gjennomsøker huset før hun kan sette seg foran tv-en. Hun er for oppjaget til å kunne slappe av uten å forsikre seg om at hun er helt trygg. Det eneste problemet er at det er dårlig dekning i kjelleren. Kanskje hun kan bruke høyttalerfunksjonen og legge mobilen halvveis nede i trappa.

Hun sier til seg selv at hun ikke trenger å snike seg rundt i sitt eget hjem, men likevel beveger hun seg så stille hun kan.

Hun passerer den stengte kjellerdøra, ser de mørke vinduene i spisestua i øyekroken og fortsetter mot tv-stua.

Hun vet at hun låste ytterdøra etter løpeturen, men vil likevel gå og sjekke. Det er like greit – så slipper hun å tenke mer på det.

Det piper i lufta fra vinduet som står på gløtt i tv-stua, og gardinen blir sugd mot den smale åpningen.

Hun begynner å gå mot spisestua, og rekker å notere seg at markblomstene har visnet i vasen på det store eikebordet før hun bråstopper.

Det føles som om det legger seg et lag av is over hele kroppen. Adrenalinet pumper lynraskt ut i blodbanen.

De tre vinduene i spisestua fungerer som store speil. I lyset fra krystallkronen i taket syns bordet og de åtte stolene, men bak dem står det en skikkelse.

Susanna stirrer på speilbildet av rommet og hjertet hennes slår så det dundrer i ørene.

I døråpningen mot entreen står det et menneske med en forskjærkniv i hånden.

Han er inne, han er inne i huset, tenker Susanna.

Hun lukket og låste døra til kjøkkeninngangen da hun heller burde ha flyktet ut i hagen.

Langsomt trekker hun seg bakover.

Inntrengeren står helt stille med ryggen mot spisestua og blikket rettet mot gangen inn til kjøkkenet.

Den store kjøkkenkniven henger i høyre hånd som rykker litt utålmodig.

Susanna beveger seg baklengs med blikket festet på skikkelsen i entreen. Høyre fot sklir mot gulvet, og parketten knirker idet hun legger tyngde på den.

Hun må komme seg ut, men hvis hun går mot kjøkkenet, blir hun sett gjennom gangen. Kanskje rekker hun å få nøklene opp fra skåla, men det er slett ikke sikkert.

Forsiktig fortsetter hun bakover, ser inntrengeren i det siste vinduet.

Gulvet knirker under den venstre foten hennes. Hun stanser og ser at skikkelsen snur seg mot spisestua, løfter blikket og ser rett på henne via et av de mørke vinduene.

Susanna tar et langsomt steg bakover. Inntrengeren begynner å gå mot henne. Hun utstøter et klynk av redsel, snur seg og springer inn i tv-stua.

Hun sklir på teppet, mister balansen, slår kneet i gulvet, tar seg for med hånden og stønner av smerte.

En stol dunker mot spisebordet.

Hun river over ende stålampa idet hun kommer seg på beina. Den deiser inn i veggen og går i gulvet med et smell.

Hun hører raske skritt bak seg.

Uten å se seg rundt styrter hun inn på badet igjen og låser døra. Lufta er fortsatt varm og fuktig.

Dette skjer ikke, tenker hun panisk.

Hun går forbi servanten og toalettet og trekker til side gardinen foran det lille vinduet.

Hendene skjelver idet hun begynner å løsne den ene haspen. Den sitter fast. Hun røsker i haspen samtidig som hun forsøker å roe seg ned, lirker litt på den, vrir den til side og får akkurat løsnet den første haspen idet det kommer en skrapende lyd fra låsen på baderomsdøra. Hun bykser mot døra og får tak i låsvrideren i samme øyeblikk som den begynner å rotere. Hun holder imot vridningen med begge hender og kjenner hjertet hamre vilt av redsel.

Kapittel 5

INNTRENGEREN HAR STUKKET en skrutrekker eller kanskje baksiden av knivbladet inn i det lille sporet på den andre siden av akselen i låsvrideren. Susanna holder imot vridningen, men skjelver så kraftig at hun er redd for å miste grepet.

– Gud, dette skjer ikke, hvisker hun for seg selv. Dette skjer ikke, det kan ikke skje …

Hun kikker fort bort mot vinduet. Det er altfor lite til at hun skulle kunne kaste seg rett gjennom det. Den eneste måten å unnslippe på er å springe bort til vinduet, løsne den andre haspen, skyve det opp og klatre ut, men hun tør ikke slippe vrideren.

Hun har aldri vært så redd i hele sitt liv. Det er en fundamental dødsangst utenfor enhver kontroll.

Låsvrideren blir varm og glatt mot de spente fingrene hennes. Det skraper i metall på den andre siden.

– Hallo? sier hun mot døra.

Inntrengeren forsøker å åpne med en rask bevegelse, men Susanna er parat og holder imot.

– Hva vil du? spør hun så behersket hun kan. Trenger du penger? I så fall kan du få det. Det er ikke noe problem.

Hun får ikke noe svar, men hører at det skraper i metall mot metall og kjenner vibrasjonene gjennom vrideren.

– Du kan lete, men det fins ikke noe av stor verdi i huset … tv-en er ganske ny, men …

Hun tier stille fordi hun skjelver så kraftig at det er vanskelig å skjønne hva hun selv sier. Hun hvisker til seg selv at hun må roe seg ned, holder imot vridningen og tenker at redselen hennes er farlig, at den kan framkalle dårlige beslutninger hos inntrengeren.

– Håndvesken min henger i entreen, sier hun og svelger tungt. En svart veske. Der ligger det en lommebok med litt kontanter og et Visa-kort. Jeg har akkurat fått lønn, og jeg kan gi deg koden hvis du vil.

Inntrengeren slutter å vri på låsen.

– Greit, hør her, koden er 3945, sier hun mot døra. Jeg har ikke sett ansiktet ditt, du kan stikke av med pengene, og jeg venter til i morgen med å melde at jeg har mistet kortet.

Susanna holder fast låsvrideren, legger øret mot dørbladet og syns at hun hører skritt som fjerner seg nedover gangen idet et reklameinnslag fra tv-en overdøver all annen lyd.

Hun vet ikke om det var dumt å oppgi den riktige koden, men hun vil bare få denne situasjonen overstått, og dessuten er hun mer redd for smykkene sine, morens giftering og halsbåndet med de store smaragdene som hun fikk da Morgan ble født.

Susanna venter ved døra mens hun gjentar for seg selv at dette ikke er over, at hun ikke må miste konsentrasjonen et eneste sekund.

Forsiktig skifter hun grep på vrideren uten å slippe taket. Tommel og pekefinger på høyre hånd er helt visne. Hun rister hånden, legger øret mot dørbladet og tenker at det må ha gått mer enn en halvtime siden hun oppga koden til bankkortet.

Antakelig var det en narkoman som oppdaget en åpen bakdør og gikk inn for å lete etter verdisaker.

Første del av tv-programmet er over. Det er reklame igjen og deretter kommer nyhetene. Hun skifter grep igjen og venter.

Etter ytterligere ti minutter legger hun seg ned på gulvet og kikker ut under døra. Det står ingen utenfor.

Hun ser store deler av parkettgulvet, ser inn under sofaen, ser lyset fra tv-en skinne i gulvlakken.

Alt er stille.

Innbruddstyver er ikke voldelige, de vil bare ha penger så fort og enkelt som mulig.

Skjelvende reiser hun seg, tar tak i låsvrideren igjen, står stille med øret mot dørbladet og lytter til nyhetene og værmeldingen.

Hun plukker opp nalen fra gulvet for å ha en slags form for slagvåpen, trekker pusten og vrir forsiktig om låsen.

Døra glir langsomt opp.

Hun ser nesten hele tv-stua gjennom gangen. Ikke ett spor av inntrengeren er å se. Det er som om han aldri har vært her.

Hun går ut fra badet, og beina dirrer av skrekk. Alle sanser er skjerpet mens hun nærmer seg tv-stua.

En hund gneldrer i det fjerne.

Forsiktig fortsetter hun framover og ser lysskjæret fra tv-en flimre over de gjentrukne gardinene, sittemøblene og bordet med iskremboksen.

Hun tenker at hun skal gå til soverommet, hente mobilen, låse seg inne på badet igjen og ringe politiet.

Til venstre glitrer det i vitrineskapet med Björns samling av Dresdenporselen. Hjertet begynner å slå fortere igjen. Hun har snart passert gjennom gangen, og først da kan hun se helt bort til entreen.

Hun tar et skritt inn i tv-stua, ser seg rundt og rekker å se at spisestua er tom før hun oppdager inntrengeren ved siden av seg. Bare ett skritt unna. Den smale skikkelsen står og venter på henne inntil veggen like utenfor gangen.

Hugget kommer så fort at hun ikke rekker å reagere. Det skarpe knivbladet går rett inn i brystet.

Det strammer til rundt stålet dypt inni kroppen hennes.

Hjertet hennes har aldri slått så fort som nå. Sekundene står stille mens hun tenker at dette kan ikke være virkelig.

Kniven rykkes ut og etterlater bare en sviende avslappende følelse. Hun presser hånden mot såret og kjenner at varmt blod pumpes ut mellom fingrene. Nalen faller ned på gulvet. Hun vakler sidelengs, hodet er tungt, og hun ser at blodet hennes har sprutet over det blanke stoffet i regntøyet. Det virker som om lyset blinker, og hun forsøker å si noe, at det må være en misforståelse, men hun har ingen stemme.

Susanna snur seg rundt og begynner å gå mot kjøkkenet, kjenner raske støt mot ryggen og vet at det er gjentatte knivstikk.

Hun vingler sidelengs, famler etter noe å støtte seg til og dytter vitrineskapet inn mot veggen så alle porselensfigurene velter med skrammel og klirr.

Hjertet raser i vei, og det renner blod innenfor kimonoen. Det begynner å gjøre grusomt vondt i brystet.

Synsfeltet krymper sammen til en tunnel.

Det skingrer i ørene, og hun skjønner at inntrengeren roper noe med opphisset stemme, men ordene er uforståelige.

Kjeven hennes åpner seg idet hun blir røsket bakover i håret. Hun prøver å holde seg fast i en lenestol, men mister grepet.

Beina svikter under henne, og hun deiser i gulvet.

Det svir av væske i den ene lungen, og hun hoster svakt.

Hodet faller til side, og hun ser at det ligger gamle popkorn i støvet under sofaen.

Gjennom sin indre støy hører hun merkelige skrik og kjenner flere knivstikk mot magen og brystet.

Hun prøver å sparke seg unna, tenker at hun må komme seg tilbake til baderommet. Gulvet er glatt under henne, hun har ingen krefter igjen.

Hun gjør et forsøk på å rulle seg over på siden, men inntrengeren holder henne i haken og hugger kniven rett i ansiktet hennes. Det gjør ikke vondt lenger. Men følelsen av uvirkelighet spinner rundt i hodet hennes. Sjokk og abstrakt fravær blandes med den klare og intime følelsen av å bli skåret i ansiktet.

Knivbladet synker inn i halsen og brystet og ansiktet igjen. Leppene og kinnene fylles av varme og smerte.

Susanna innser at hun ikke kommer til å overleve. En isende angst åpner seg som en avgrunn idet hun slutter å kjempe for livet sitt.

Kapittel 6

PSYKIATEREN ERIK MARIA Bark sitter tilbakelent i den lysegrå saueskinnstolen sin. Han har et stort arbeidsrom i hjemmet sitt med lakkert parkettgulv og plassbygde bokhyller. Den mørke mursteinsvillaen ligger i de eldste delene av gamle Enskede, like sør for Stockholm. Det er midt på dagen, men han har hatt vakt og kunne trenge noen timers søvn.

Han lukker øynene og tenker på da Benjamin var liten og ville vite hvordan mamma og pappa møtte hverandre. Erik hadde satt seg på sengekanten og fortalt at kjærlighetsguden Cupido virkelig eksisterte. Han bodde i skyene og så ut som en lubben guttunge med pil og bue i hendene.

En sommerkveld kikket Cupido ned på Sverige og fikk øye på meg, forklarte Erik for sønnen sin. Jeg var på en fest på universitetet og gikk gjennom trengselen på takterrassen da Cupido krøp ut på kanten av skyen sin og skjøt en pil i en stor bue ned mot Jorden.

Jeg gikk rundt på festen, pratet med noen venner en stund, spiste litt peanøtter og vekslet noen ord med instituttlederen.

Men i samme stund som en rødblond kvinne med et champagneglass i hånden møtte blikket mitt, ble jeg truffet av pilen midt i hjertet.

Etter nesten tjue års ekteskap var Erik og Simone helt enige om at de skulle skilles, men hun var kanskje mest enig.

Idet Erik bøyer seg fram for å slukke leselampa, skimter han det trøtte ansiktet sitt i det smale speilet ved bokhylla. Rynkene i pannen og furene langs kinnene er dypere enn noensinne. Det mørkebrune håret hans er gråsprengt. Han burde klippe seg. Noen tjafser henger ned i øynene, og han vipper dem vekk med et kast på hodet.

Da Simone fortalte at hun hadde truffet John, skjønte Erik at det var over. Benjamin tok det hele med ro, ertet dem og sa at det ville bli kjempefint å ha to pappaer.

Nå er Benjamin atten år og bor i det store huset i Stocksund sammen med Simone og hennes nye mann, bonussøsknene og hundene.

På Eriks gamle røykebord ligger siste nummer av American Journal of Psychiatry og Ovids Metamorfoser med et halvtomt pillebrett som bokmerke.

Utenfor blyglassvinduene faller regnet over frukthagens grønne plen.

Erik trekker til seg pillebrettet fra boka, trykker ut en sovepille i håndflaten, prøver å regne ut hvor lang tid det tar for kroppen å bryte ned virkestoffet, begynner på nytt, men gir til slutt opp. For sikkerhets skyld bryter han tabletten i furen, blåser bort pulveret for å slippe den beske smaken og svelger den ene halvdelen.

Regnet siler ned over vinduene, og den dempede musikken fra John Coltranes Dear Old Stockholm høres fra høyttalerne.

Tablettens kjemiske varme begynner å bre seg i musklene hans. Han lukker øynene og nyter musikken.

Erik Maria Bark er utdannet lege, psykiater og psykoterapeut, er spesialist i psykotraumatologi og katastrofepsykiatri, og har jobbet for Røde Kors i Uganda i fem år.

I fire år ledet han et banebrytende forskningsprosjekt innen dyphypnotisk gruppeterapi på Karolinska Institutet. Han tilhører The European Society of Hypnosis og blir av mange ansett for å være verdens fremste autoritet i klinisk hypnose.

Erik deltar nå i en liten gruppe som har spesialisert seg på akutt traumatiske og posttraumatiske pasienter. De bistår regelmessig politi og påtalemyndighet under vanskelige forhør av ofre for kriminelle handlinger.

Ofte benytter han hypnose for å få vitner til å slappe av og klare å sortere minner fra stressede situasjoner.

Det er tre timer til han skal delta på et møte på Karolinska Institutet, og Erik håper å kunne få litt søvn i mellomtiden.

Men det får han ikke.

Han trekkes rett ned i dyp søvn og begynner å drømme at han bærer en gammel, skjeggete mann gjennom et trangt hus.

Simone roper på ham gjennom en lukket dør idet telefonen hans ringer. Erik rykker til og famler over røykebordet. Hjertet slår fort av den overrumplende uro som oppstår når man blir revet opp fra dyp avslapning.

– Simone, svarer han snøvlende.

– Hei, Simone … jeg vet ikke, men kanskje du burde kutte ut de franske sigarettene, sier Nelly med sin typisk lakoniske humor. Unnskyld meg, men du høres nesten ut som en mann.

– Bare nesten, sier Erik og smiler mens han kjenner at hjernen fortsatt tynges av sovepillen.

Nelly setter i en frisk og trillende latter.

Nelly Brandt er psykolog og Eriks nærmeste medarbeider i spesialistgruppen på Karolinska Universitetssjukhuset. Hun er svært dyktig og hardt arbeidende, samtidig som hun har en humoristisk sans som til tider kan bli litt i overkant vulgær.

– Politiet er her, de er helt på styr, sier hun, og først nå hører han hvor anstrengt stemmen hennes er.

Han gnir seg i øynene for å kunne se skarpt mens han prøver å høre hva Nelly sier om at politiet kom inn med et akutt sjokkskadet vitne.

Erik myser mot vinduene som vender ut mot gata, der regnet fortsatt strømmer ned over glasset.

– Vi sjekker somatisk status og tar rutinemessige prøver, sier hun. Blod og urin … leververdier, nyre- og thyreoideafunksjon …

– Bra.

– Erik, etterforskeren har insistert på å få snakke med deg … Det er min feil, jeg kom til å nevne at du var den mest kompetente.

– Smiger biter ikke på meg, sier han og reiser seg ustødig opp fra lenestolen, gnir seg i ansiktet og støtter seg til møblene mens han går bort til skrivebordet.

– Du kommer deg på beina, sier hun muntert.

– Ja, men jeg …

– Da sier jeg til politiet at du er på vei.

Et par svarte sokker med støv på undersiden ligger under skrivebordet sammen med en taxikvittering og laderen til mobiltelefonen. Idet han bøyer seg ned for å plukke opp sokkene kommer gulvet rasende mot ham, og han ville ha gått rett på trynet hvis han ikke hadde rukket å ta seg for med hånden.

Alt som ligger på skrivebordet krymper og glir fra hverandre i dubletter. Sølvpennene som står i stativet, glitrer skarpt.

Han strekker seg etter et halvtomt vannglass, tar en liten slurk og tenker at han må skjerpe seg.