George P. Pelecanos

Dobbeltgjengeren

Oversatt av Rune Larsstuvold, MNO

George P. Pelecanos

Dobbeltgjengeren

Oversatt av Rune Larsstuvold, MNO

Now some men like the fishin’ and some men like the fowlin’

And some men like to hear a cannonball a roarin’.

«WHISKEY IN THE JAR» (TRAD.)

ÉN

Tom Petersen satt rank bak skrivebordet sitt. Han hadde på seg skreddersydde bukser, lærstøvler med glidelås, en blågrønn Ben Sherman-skjorte, og et blågrønt slips med store, hvite prikker. Det blonde håret var omhyggelig rufset til. Hendene var foldet i fanget.

Spero Lucas, som satt på en stol foran skrivebordet, var kledd i trange Dickies arbeidsbukser, en enkel, hvit T-skjorte og Nike sko. Lucas, Petersens etterforsker, betraktet forsvarsadvokatens antrekk med nysgjerrig munterhet.

«Hva er det?» sa Petersen.

«Påkledningen din,» sa Lucas. «Det er noe med den.»

«Jeg bruker slips bare når jeg skal i retten.»

«Noe annet.»

«Tenk på faren din. Da kommer du på det.» Petersen kikket ned på innholdet i en brun papirmappe som lå åpen på skrivebordet. Ved siden av den lå andre mapper i en bunke inni i en forsterket hengemappe. Bunken var like tykk som en telefonkatalog. «La oss fortsette med dette.»

Det de snakket om, var saken til Calvin Bates, en av Petersens klienter. Bates var tiltalt for overlagt drap på elskerinnen sin, Edwina Christian.

«Hvor ble liket funnet?» sa Lucas. Han åpnet Moleskine-notisboken i lommeformat som han alltid hadde med seg, og holdt pennen klar.

«Jeg skal gi deg denne lille mappen når vi er ferdige.»

«Du vet at jeg liker å ta notater. Detaljene hjelper meg med å få orden på det i hodet.»

«Liket av Edwina ble funnet i det sørlige Maryland. I et skogsområde i Charles County, inn fra Indian Head Highway. Er du kjent i det området?»

«Jeg setter ut kajakken der fra tid til annen.»

«Edwina hadde vært savnet i en uke. Så snart politiet begynte å fatte aktiv interesse for forsvinningen, pekte Edwinas mor i retning av elskeren hennes. Bates var en vaneforbryter som hadde hatt et utenomekteskapelig av-og-på-forhold til Edwina i årevis.»

«Begge var gift?»

«Bates var gift. Edwina var enslig.»

«Hvordan fant politiet Edwina?»

«Bates førte dem til henne ad omveier. Han var underlagt elektronisk overvåkning i regi av kriminalomsorgen.»

«High Intensity Supervision Programme, HISP. Jeg kjenner til det. Bates var allerede under tiltale?»

«Narkotikatiltale. Ikke noe voldelig, men han hadde brutt en avtale, og han stod foran en ny fengselsstraff.»

«Så han gikk med GPS-lenke.»

«Rundt ankelen. Den elektroniske innretningen registrerer lengde- og breddegrad-koordinater hvert tiende sekund og laster dem opp hvert minutt til en database som drives av et privat firma som har kontrakt med HISP.»

«Hvilket firma?»

«Det heter Satellite Tracking of People. Orwellsk, ikke sant?»

«Touch of Evil er en av yndlingsfilmene mine.»

«Spero, noen ganger prøver du for hardt når det gjelder å være en beskjeden type.»

«Jeg har god nytte av det. Så firmaet ble kalt STOP.»

«Dere eksmilitære elsker virkelig akronymer.»

«Og politiet gikk til STOP for å innhente opplysningene om hvor Bates befant seg.»

«Korrekt. Dataene ble plottet inn på et satellittbasert kart, framstilt i sanntid i videoformat. Resultatene er presise innenfor et avvik på seksten meter. Hvis den som bærer lenken er i et kjøretøy, kan dets bevegelser også spores.»

«La meg gjette,» sa Lucas. «Obduksjonen av Edwina Christian fastslo et omtrentlig dødstidspunkt. Koordinatene til Bates plasserte ham i det sørlige Maryland, der liket av Edwina ble funnet, til samme tid. Stemmer?»

«Det er mer fellende enn som så. Bates hadde meldt Jeepen sin stjålet omtrent på den tiden da Edwina forsvant.»

«Type Jeep og årsmodell?»

«2000 Cherokee. Maken til din.»

Lucas kjørte en 2001, men forskjellen på årsmodellene var for liten til å nevnes. Det var den firkantede Jeepen med I-6-motor, som man fremdeles kunne se et stort antall av på motorveiene, strendene og i bygatene, selv om bilen ikke var blitt produsert de siste elleve årene.

«Jeepen ble funnet i D.C.,» sa Petersen. «Den var blitt dynket med tennvæske og satt fyr på. Karene i den mobile rettstekniske enheten hadde lite å jobbe med. Ingen patronhylser ble funnet. Ingen fingeravtrykk, ingen hårsekker. De fant kvist og kvas i understellet, som kunne tyde på at bilen nylig var blitt kjørt i terrenget.»

«Slik de er konstruert for å gjøre. Hvordan fant politiet liket av Edwina?»

«GPS-koordinatene ledet dem til en gård ved et tett skogbevokst område. De observerte hjulspor på en grusvei som førte inn i skogen. Sporene tilsvarte mønsteret på dekkene til den oppbrente Jeepen.»

«Hvordan fant de Edwina helt nøyaktig?»

«Teknologien ledet dem til området. Naturen ledet dem til liket. Etterforskerne så gribber som sirklet over tretoppene. Med blikket anslo de gribbenes omtrentlige posisjon og gikk inn i skogen. Edwina var blitt skutt én gang bak øret på kort hold, en småkalibret kule satt i hjerneskallen. Hun var blitt ganske grundig rensket av dyrelivet.»

I mappen fant Petersen flere fotografier, i originalstørrelse og forstørret, og skjøv dem over bordet til Lucas. Fotografiene var av dekkmønstrene som ble funnet i Charles County. «Legger du merke til noe?» sa Petersen. Da Lucas ikke svarte, sa Petersen: «Dekkene er ganske brede til den typen Jeep, er de ikke?»

«Betyr ingenting. Jeg har atten-tommere på min. Men jeg har sett tjueto-tommere montert på de derre hevede Cherokee-ene også.» Lucas stirret på ett av fotografiene. Det var noe der, men det avslørte seg ikke ennå. «Kan jeg ta med meg disse?»

«Jeg laget denne mappen til deg. Jeg har materialet fra påtalemyndigheten om funnet også, hvis du vil ta en titt på det her på kontoret. Hele tre hundre og femti sider.»

«Jeg hadde tenkt å få meg litt lunsj.»

«Bli her og les noe av materialet. Jeg skal bort til Carmine’s i 7th Street. Jeg kan ta med noe tilbake til deg.»

«Blekksprut med rød saus, er du snill.»

Petersen viftet avfeiende med hånden. «Bondekost.»

«Ikke spis blekksprut før du skal sove,» sa Lucas. «Det høres ut som om de har din mann Bates i garnet.»

«Ikke ennå,» sa Petersen. «Men kampen går på bortebane. Rettssaken er i La Plata. Jeg har aldri jobbet i den rettssalen, og jeg kjenner ingen av de svarte kappene der nede. Jeg trenger din hjelp. Hva som helst som du kan gi meg.»

«Du tror Bates drepte henne?»

«Det er irrelevant for meg.»

«Hva skulle være motivet hans?»

«Edwinas mor hevdet at Edwina prøvde å bryte med ham. At hun fant ut at hun var ferdig med å drive på med en gift mann. Mulig scenario? Bates kunne ikke takle bruddet. Hvis hun ikke ville være sammen med ham, skulle hun ikke være sammen med noen annen. Noe i den retningen.»

Lucas reiste seg. Ryggen hadde begynt å merke ubehaget ved å sitte på en av de harde stolene på det ujevne plankegulvet av eik på Petersens kontor. Advokaten nektet å modernisere værelsene i rekkehuset fra nittenhundretallet, som lå på hjørnet av 5th Street og D Street, i nærheten av det føderale tinghuset. Han sa at han foretrakk å beholde dets «integritet» intakt.

«Between the Buttons,» sa Lucas da han kom på det, mens han stirret på Petersens skjorte og slips. Som Petersen foreslo, hadde han tenkt på sin avdøde far, Van Lucas, som hadde hatt en omfattende Stones-samling på vinyl. Den strakk seg fra den første utgivelsen med bandets navn som tittel og til og med Tattoo You fra 1981, som mange, inkludert Lucas’ far, mente var den siste Rolling Stones-platen av betydning.

«Veldig bra,» sa Petersen. «Charlie Watts har på seg et antrekk som dette på coverbildet. Han har naturligvis på seg en dobbeltspent jakke også på fotografiet, men det er litt for varmt til det i dag.»

«Men hvorfor kler du deg som ham? Abonnerer du på Teen Beat også?»

«Jeg foretrekker Tiger Beat.»

«Hvorfor det albumet?»

«Bare for moro. Det er et veldig kult cover, og et undervurdert album, særlig den engelske utgaven. ’Backstreet Girl’ er en av de vakreste låtene de noensinne spilte inn. The Beatles gav aldri ut en så ærlig eller ekte låt.»

Lucas hadde ingen interesse av Beatles mot Stones-kivingen og protesterte ikke. Når det gjaldt musikk, særlig klassisk rock, bøyde han seg for Petersen, som ikke spilte noe instrument, men var en ekte musikkelsker. For et par måneder siden hadde han tatt sin årlige tur til Jazz Fest i New Orleans, der han tradisjonen tro hadde fått med seg begge helgene av arrangementet og hadde krabbet tilbake solbrent og med hodepine og fem kilo ekstra.

«Vel, du ser ordentlig stilig ut,» sa Lucas. «Som en frisør i Carnaby Street. Eller noe.»

«Og du da? Hvor har du kjøpt den T-skjorten? Det er ikke Fruit of the Loom.»

«American Apparel.»

«Og jeg antar at den er medium, ikke large. Du bruker én størrelse for liten.»

«For passformens skyld. Poenget ditt?»

«Ditt utseende er like utstudert som mitt, på sin måte.»

«Dra ikke meg inn i klubben din. Jeg våknet i morges og slengte på meg dette.»

Med sine én åtti var ikke Lucas spesielt høy, og hans åtti kilo, sommervekten, gjorde ham ikke imponerende. Han var heller ingen struttende påfugl. Håret var svart og ble holdt kort av en nigeriansk frisør hos Afrikutz i Georgia Avenue, og han brukte ikke smykker, bortsett fra krusifiks og mati, et anheng formet som et øye. Han var ikke slående pen, slett ikke på samme måte som broren Leo, som var ett år eldre og så ut som en ung Denzel Washington. Men det var noe ved ham. Når han gikk bortover fortauet eller inn i en bar, la kvinner merke til ham. Noen av dem ble våte. Han hadde nettopp fylt trettién, og han var så slank, meislet og veltrent som den dagen han la fra seg uniformen.

«Hvilket minner meg om,» sa Petersen. «Mens jeg er ute og henter lunsj til deg, vil jeg ikke vite av noen fraternisering med praktikantene mine.»

«Nei vel.»

«Har du truffet Constance i det siste?»

«Nei,» sa Lucas.

«Jeg hadde planlagt å forfremme henne her.»

«Antar hun hadde andre planer.»

«Uansett hva som skjedde mellom dere to, ønsket hun ikke å støte på deg mer. Det var derfor hun forlot dette kontoret. Når du har muligheten til å være sammen med en ung dame av en slik støpning som Constance … En kvinne så utsøkt som henne får du ikke i fanget hver dag, Spero.»

«Vi hadde det moro,» sa Lucas. «Jeg likte Constance.»

Han visste at hun var spesiell. Men han hadde gått til sengs med en annen kvinne mens han var sammen med henne. Han hadde ikke lovt Constance, verken direkte eller underforstått, at han skulle være trofast. Han var en ung mann som tok igjen tapt tid. Han var lei seg for at det ikke hadde ordnet seg mellom dem, men han hadde ikke mye skyldfølelse.

Petersen betraktet Lucas, marinesoldaten som var veteran fra Irak og hadde kjempet i Fallujah, der de heftigste dør-til-dør-kampene i krigen, kanskje i noen krig, hadde funnet sted. En mann som hadde lagt igjen sin ungdom i Midtøsten og var kommet tilbake på utkikk etter en gjentakelse av det han hadde erfart der hver eneste dag: Følelsen av å ha en oppgave, og skjerpede sanser. Petersen ante at det fantes nattsvarte skygger under etterforskerens kjølige fasade. Han var glad i Lucas, til tider nesten faderlig, men på det personlige planet presset ikke Petersen ham, av respekt.

«Den Bates-saken?» sa Petersen. «Skaff meg noe.»

Lucas sa: «Det skal jeg.»

Den kvelden røkte Lucas litt gress, så tok han den nyeste landeveissykkelen sin, hengte den over skulderen og bar den ned trappene fra kåken. Sommerkveldene var den beste tiden han visste å sykle på.

Lucas leide øverste etasje i et hus på hjørnet av Emerson Road og Piney Branch Road i Northwest, en firkant med baksiden mot et langstrakt idyllisk smug i 16th Street Heights. Husverten, en eldre fjerde generasjons Washington-borger som het Miss Lee, bodde i første etasje. Leien var rimelig, og det var god plass til syklene og kajakken, som han hengte på kroker på balkongen på baksiden. Når Miss Lee bad om det, utførte han rutinemessig vedlikehold på huset, og noen ganger gjorde han det ubedt. Hele opplegget, et landlig sted i byen, var perfekt for ham, selv om han hadde mistanke om at freden snart ville bli forstyrret. En enorm mormonkirke var blitt oppført på den andre siden av smuget i løpet av det siste året og var klar til å åpne dørene. Men enn så lenge var alt stille.

Han hadde nylig kjøpt en brukt Greg LeMond-sykkel av en venn som skulle reise fra landet for å omgrupperes i Afghanistan. Det var en skikkelig maskin, men han likte ikke regnbuen av farger på den, og han brydde seg ikke om merker. Han hadde umiddelbart fjernet lakken, pusset med sandpapir, grunnet og lakket stengene og gaflene mattsvarte. Han hadde beholdt de røde hjulene fordi han syntes de var tøffe. Det var en rask sykkel, betydelig kvikkere enn den han hadde kjørt i årevis.

Lucas svingte seg på setet, satte føttene i tåklypene, og tok 14th Street helt ned til sentrum, så skar han over og inn i Northeast via K Street, og bort til 400-kvartalet av H Street, der han låste sykkelen til en stolpe og gikk inn på Boundary Road, en restaurant i utkanten av den blomstrende bydelen Atlas District. I motsetning til gatene der opptøyene hadde vært, U Street og 7th Street, som fortere hadde dratt fordel av byggingen av undergrunnsbane og stasjonene langs den, hadde det tatt H Street førti år å gjenoppstå etter brannene i 1968. Opplyste forretninger og lyden av samtaler og latter i gaten fortalte at den blomstret nå.

Boundary Road var et luftig sted i to etasjer: teglsteinsvegger, en bemerkelsesverdig lysekrone, lavmælt atmosfære. Lucas satte seg ved bardisken. Den kveldsansvarlige, Dan, spilte rett som det var reggae og dub på husets musikkanlegg, et klart pluss for Lucas. Pluss at han kunne komme som han var – i kveld i svarte terrengsykkelshorts og en enkel hvit T-skjorte – og ikke føle seg på feil sted. Han bestilte en Stella av bartenderen, en venn som het Amanda Brand, som hadde ringt og bedt om å få snakke med ham. Han hadde fungert som utkaster i det stille for Amanda i andre etablissementer, så de hadde felles fortid. Hun visste også om ekstrajobben hans, og hva han var i stand til.

«Skal du spise i kveld, Spero?» sa Amanda idet hun serverte ham ølen.

«Jeg tar den flankebiffen, medium rare.»

«Vi tar en prat om en liten stund, okay? Jeg løper livet av meg.»

«Jeg har det ikke travelt,» sa han.

Han lyttet til Linton Kwesi Johnson som strømmet fra lydanlegget, og drakk av den kalde flasken. Ved enden av den fullsatte bardisken la han merke til en pen kvinne som satt for seg selv. Blikkene deres møttes, og hennes vek ikke. Det var han som blunket og senket blikket. Han var en typisk mann med selvtillit, men hennes uforferdede vesen gjorde ham usikker. Neste gang han kikket bort på henne, var hun i ferd med å forlate barkrakken. Han så henne komme mot ham med kurs for toalettet. Hun hadde på seg svarte jeans, svart tanktop og brune motorsykkelstøvler med T-stropp og spenne. Det kastanjefargede håret var skulderlangt med konjakkstriper. Hun hadde en rett, markant nese, og idet hun passerte, så han de klare, blå øynene, som skinte selv i det dempede lyset i rommet. Hun var høy, veldreid og storbrystet, med skikkelse som en sekstitalls filmstjerne importert fra Sverige eller Italia. Da hun gikk forbi, gransket han skuldrene, armene og ryggen hennes, og Lucas ble tørr i munnen. Han tok en lang slurk av flasken.

Amanda kom tilbake med maten hans. Gjestene ved bardisken var blitt færre.

«Spis,» sa hun og nikket mot biffen.

Lucas gjøv løs og tok sin første smak. Han svelget og sa: «Hvordan går det?»

«Jeg har en venn, en kvinne som heter Grace. Hun har hatt litt problemer i det siste. Jeg tror du kanskje kunne hjelpe henne.»

«Nøyaktig hva slags problemer?»

«Manneproblemer. Ikke uvanlig for henne, egentlig. Grace ser ut til å tiltrekke seg en viss type menn. Hun er skilt, og med en lang rekke sengekompiser etterpå. De blir ikke lenge.»

«Kanskje det er hennes skyld.»

«Hvis jeg ikke kjente henne, ville jeg sagt det samme. Saken er at hun er et godt menneske. Hun arbeider for en av disse ideelle mat-til-barn-veldedighetsorganisasjonene, selv om hun har juridikum og kunne tjent mye bedre.»

«Så feilen ved henne ligger i valget av menn.»

«Denne siste fyren hun rotet seg bort i? Hvis ikke han er sosiopat, er det nummeret før.»

«Jeg er ingen torpedo.»

«Dette er i din gate. Han stjal noe fra henne, og hun vil gjerne ha det tilbake. Hun mistenker at dette ikke var første gang han tok noe fra henne. Men hun kan ikke bevise det. Politiet kan ikke hjelpe henne. Hun trenger litt privat assistanse.»

«Hva var det denne herren tok?»

«Et maleri. Det er alt jeg vet. Men han stjal mye mer fra henne enn det.»

«Følelsesmessig, mener du.»

«Du forstår det når du treffer henne.»

«Er hun klar over min andel?»

«Jeg fortalte henne at du tar førti prosent.»

«Og hvis dette blir til noe, får du en del av finnerlønnen min, for referansen.»

«Ikke denne gangen, Spero. Som sagt, hun er en venn.»

«Gi meg kontaktinformasjonen hennes,» sa Lucas. «Og kontaktinformasjonen til den kvinnen som sitter der borte ved enden av disken.»

Amanda vred på hodet og så kvinnen som fremdeles satt alene, med et glass foran seg. «Senker du aldri periskopet?»

«Jeg liker å leve et fullverdig liv. Vet du hva hun heter?»

«Grey Goose martini, is, tre oliven.»

«Kanskje jeg skulle spandere en.»

«Den var original.»

«Jeg har aldri sagt at jeg er smart. Bare målbevisst.»

«Sikker på at du vil satse på øverste hylle?»

«Spør henne om hun vil ta et glass, på min regning, er du snill.»

Amanda gled bort. Lucas så henne spørre kvinnen, og like etter samlet kvinnen opp telefonen og skuldervesken. Hun la igjen penger og noe annet på disken før hun reiste seg. Blikket hennes fant hans et kort sekund idet hun gikk forbi, og den vakre munnen antydet et smil. Og så var hun borte.

Amanda kom tilbake. «Hun avslo høflig tilbudet ditt.»

Lucas slo ut med hendene. «Ser du? Jeg vinner ikke bestandig.»

«Men saken er at du stort sett gjør det.» Amanda la en serviett på disken foran Lucas. «Hun la igjen tallene sine til deg, søten.»

Han kikket på navnet og telefonnummeret, brettet sammen servietten og stappet den i lommen på shortsen. «Noen ganger har en fyr ganske enkelt flaks.»

«Hva er det med deg?»

«Jeg vet ikke.» Og dette var sant. Han ble alltid litt overrasket når en kvinne var interessert i ham. Det var ikke slik at han prøvde.

Lucas reiste seg og tok fram lommeboken. Han la igjen tjue på toppen av tretti. Hvis Amanda ikke ville ta en del av finnerlønnen, skulle han i det minste behandle henne ordentlig.

«Takk skal du ha, soldat.»

«Gleden er min.»

«Gjør meg en tjeneste. Jeg skal gi deg kontaktinformasjonen til Grace. Ring henne.»

«Jeg skal kontakte henne.»

På sykkelturen oppover i byen tenkte Lucas på kvinnen ved enden av bardisken, utfordringen ved et nytt oppdrag, tryggheten ved en lønningsdag, natten med søvn som ventet. Sex, arbeid, penger, og en behagelig seng. Alt han hadde drømt om mens han var i tjeneste utenlands. En kar trengte ikke noe annet. Han giret om til et lavere gir og fant rytmen. Det hadde vært en god kveld, fylt av løfter.

Han kunne ikke vite om problemene som var i vente.