Ciara Geraghty

Nå som jeg har funnet deg

Oversatt av Åse Feiring Cave

Ciara Geraghty

Nå som jeg har funnet deg

Oversatt av Åse Feiring Cave

Kjære Neil

Dr. Deery sier at jeg holder på å gå gjennom sinnestadiet. Visstnok kommer forhandlingsstadiet etterpå. For eksempel kan jeg finne på å si at hvis du bare kommer tilbake, skal jeg … jeg vet ikke … slutte å røyke eller noe sånt.

Jeg sa at jeg ikke kommer til å forhandle. I hvert fall ikke når det gjelder røyking.

Hun sier at det er fordi jeg er sint.

Jeg foretrakk det da hun sa at jeg var på benektelsesstadiet. Benektelse kan være lindrende. Og fengslende. Det er sant, man burde aldri undervurdere benektelsens makt. Du kan få deg selv til å tro på hva som helst. Hva som helst! Som da det ringte på døra i leiligheten den ettermiddagen. Jeg satt og så på TV. Et av de tragiske programmene som går på dagtid, hvor den mannlige og kvinnelige programverten har på seg antrekk som matcher studioet. En av dem leser fra teleprompteren og den andre smiler og nikker, og det hele utspilles med en falsk seksuell spenning i bakgrunnen. Noen burde undersøke en mulig sammenheng mellom depresjon og dagtid-TV.

Uansett, det ringte på og jeg brydde meg ikke med det siden jeg ikke ventet mamma før senere. Det ringte på igjen. Igjen og igjen, som om noen sto med fingeren på knappen. Folk har alltid sagt at du er standhaftig. Du jager etter noe til du får det som du vil. Det var slik du fikk meg til å gifte meg med deg, husker du? Jeg sa nei den første gangen.

Og den andre gangen.

Jeg ble overbevist om at det var du som ringte på døra. Du hadde kommet tilbake. Du hadde funnet ut hvor jeg hadde flyttet, selv om jeg ikke hadde fortalt det til andre enn strømleverandøren. Det stemmer. Strømleverandøren. All annen post sendes til klinikken. Det gjør ikke Colm noe. Han videresender det. Å, ja, Colm vet at jeg har flyttet. Og mamma. Men det er alt. Ingen andre. Colm ringer fortsatt innimellom. Ber meg om å møte ham på en kafé noen dører bortenfor klinikken. Der hvor du og jeg drakk kaffe, den første dagen da vi så på lokalene. Fiskegrateng. Det var dagens rett, husker du? Vi sa at vi skulle spise lunsj der hver fredag, etter at vi hadde kjøpt bedriften. Nok en ting vi aldri fikk til. Seks ganger kanskje. På fem år. Merket det ikke engang på den tiden. Hadde det vel for travelt, tenker jeg. Det er først nå, da jeg ser meg tilbake.

Uansett, Colm ringer og ber meg om å møte ham der. Sier han vil «prøve ut noen ideer på meg». Jeg sier til ham at han ikke trenger meg. Han har mange ideer til klinikken. Han elsker å ha ledelsen. Drive stedet. Minner meg om oss i begynnelsen.

Alle gode ting er tre, sa du. Du hadde en ring den gangen. Bestilte restaurant. Gikk ned på ett kne. Du visste at jeg kom til å bli flau. Alle som stirret. Du visste at jeg kom til å si ja, bare for å få deg opp på stolen igjen.

Det ringte på et par ganger til, og så ga det seg. Det var da jeg visste at det ikke var deg.

Det ga seg.

Dr. Deery sier at det er «ok» å være sint. Jeg sa ikke til henne at jeg skriver til deg. Det er ikke sikkert hun syns det er «ok».

Hvis jeg hadde tatt spesialistutdanningen ved Crumlin istedenfor ved Mater, ville jeg ikke ha møtt deg. Eller hvis jeg hadde studert noe annet. Kunst kanskje. Jeg elsket kunst på skolen. Stilleben. Moren min smilte da jeg snakket om å studere kunst, som om jeg hadde sagt noe morsomt. Tre generasjoner med leger. Det ble alltid tatt for gitt.

Eller hvis skapet mitt ikke hadde vært ved siden av ditt på sykehuset. Alle tingene som kunne ha skjedd. Som kunne ikke ha skjedd. Alle måtene det kunne ha vært annerledes på.

Dette er visstnok en form for forhandling. Dr. Deery har alltid noe å si. Hun sier at noen må snakke. Allikevel, forsikringsselskapet insisterte på at jeg skulle gå i terapi. Eller legen deres insisterte. Sa at det var «relevant under omstendighetene», som betyr det samme som at de ikke betaler med mindre jeg gjør som de sier.

Nesten tid for nyhetene klokka ett. Så lunsj, selv om jeg ikke er sulten. Allikevel, det er viktig å opprettholde en slags rutine. Det er det mamma sier. Jeg har ikke sett så mye til henne siden før jeg begynte på kostskole.

Vi har en slags rutine nå. Hun kommer med mat, jeg varmer den i mikrobølgeovnen, vi spiser og ser på TV og snakker om løst og fast, som forskjellen mellom rosiner, korinter og sultanarosiner. Det er størrelsen, for det meste. Det var konklusjonen vi kom frem til. Hun hadde med scones den dagen. Hun hadde ingen rosiner, så hun brukte sultanarosiner istedenfor. Den første gangen hun laget scones. Det var slik den samtalen begynte.

Av og til snakker vi bare om programmene på TV. Hun ser på «Home and Away» sammen med meg, og etterpå sier hun at det har vært helt bortkastet tid.

Matutkjøringen. Det er det hun kaller seg selv nå. Vi lo første gang hun sa det. Vi har den samme latteren. Jeg har aldri lagt merke til det før. Vi ler på akkurat samme måten.

Fredag i dag. Ganske travel, etter min nåværende standard. Drosjen kommer klokka tre for å ta meg til den ukentlige fysioterapitimen med den plagsomt muntre Duncan. I det minste er det én dag hvor jeg går glipp av det ettermiddagsprogrammet. Ellers ville jeg ha sett på det. Bekreftelse og beroligelse, ville dr. Deery kanskje sagt. Jeg må se på for å forsikre meg selv om at det er like forferdelig som jeg tror det er.

Jeg er vel en TV-slave. Det er det jeg har blitt. Jeg hadde aldri tid før. Ikke at jeg er så veldig interessert. Det er mer som tegnsetting. Høres patetisk ut, ikke sant? Kanskje jeg vil at du skal syns synd på meg? Se hva du har gjort mot meg? Dr. Deery sier at ingen har gjort noe mot meg. At jeg har ansvar for meg selv. Mitt eget liv. Ærlig talt, etter årevis på universitetet er det bare denne jævla dritten hun kommer med. Jeg kunne ha fått det rådet fra spørrespalten i et ukeblad.

Selv om hun vel kanskje har rett når det gjelder sinnestadiet. Jeg pleide aldri å banne. Husker du?

Ellen

1

Jeg kjenner den første smerten klokka elleve om formiddagen. Det er ikke store greiene. Bare et lite hugg. Jeg bryr meg ikke om det.

Jeg er i drosjen igjen. Hvis man legger det sammen, vil jeg si at jeg tilbringer mer tid her enn noe annet sted. Det er ikke så ille. Det er stille her inne. Ryddig. Ikke som hjemme, hvor det stort sett ser bombet ut. Drosjen kan nesten kalles et tilfluktssted. Bortsett fra når kundene kommer inn. Folk forteller saker til drosjesjåfører. Skriftestolen kaller Kenny det. Kanskje fordi det er så stille. De verste er de som sitter foran. Stort sett menn.

«Mye å gjøre i kveld?»

«Byen er fullpakket.»

«Stort slagsmål i Westmoreland Street.»

«Når begynte du?»

«Nattskiftet?»

«Senvakt?»

«Faens nedgangstider.»

Gjør deg sprø, enkelte av dem.

Jeg tror det bare er fordøyelsen. Hev frokosten innpå mens jeg sto ved kjøkkenbenken og laget lunsj til Finn. Kerry ville ikke ha lunsj. Hun slanker seg nå. Det er det siste.

«Det gjør du ikke.»

«Jeg gjør det.»

«Du er for ung til å slanke deg.»

«Jeg er nesten femten.»

«Nesten femten er fjorten. Det er for ungt til å slanke seg.»

«Sier hvem?»

«Sier jeg.»

«Hva vet du om det?»

«Ta på deg noe på hodet, det er iskaldt ute.»

Da hun smeller igjen døren, klirrer det i alle vinduene.

Vinduene. Trengs å skiftes ut. Burde ha gjort det før vinteren kommer. Trekkfulle som bare pokker. Jeg fant litt mugg på veggen på rommet til Finn her om dagen.

Jeg spiser lunsj på drosjeholdeplassen. Sitter på panseret, strekker ut beina.

«Står til, Vinnie.» Kenny parkerer bak meg og drar seg selv og matpakken ut av drosjen. Han tar et stort lommetørkle ut av lommen og danderer det på panseret før han setter seg på det.

«Hva syns du om de nye klærne mine?»

«Buksene mener du?»

«Disse fillene? Disse Sta-Prest årgangsbuksene har jeg hatt i flere sesonger. Men det stemmer at hundetannmønsteret holder dem godt.»

Jeg åpner aluminiumsfolien som jeg har pakket sandwichen i.

«Det er jakken, selvfølgelig,» sier Kenny og snurrer 360 grader.

«Den ser ikke ny ut,» sier jeg.

«Resirkulert skinn, kamerat.»

«Resirkulert fra hvor? Grøftekanten?»

«Vinnie, Vinnie, Vinnie,» sukker han og rister på hodet. Han pirker svarte oliven og selleri ut av tunfisksalaten sin. Jeg håper ikke jeg fortsatt lager matpakke til barna når de er på Kennys alder. Allikevel, moren hans forer ham godt.

«Hva plager deg, kamerat?» sier han. «Du ser litt blek ut.» Jeg legger sandwichen tilbake i folien. Brødet er bløtt nå. Og rosa, hvor syltetøyet har trukket gjennom. Jeg hadde brukt opp skinken. Ga den siste skiven til Archibald. Jeg trodde det var en pakke til i kjøleskapet. Ikke rart bikkja er så feit. Et digert beist, er han. Men en harmløs gammel kar. Har hatt ham siden han var valp. Det er nå noe betryggende ved hunden. Han har ikke forandret seg på alle disse årene, bortsett fra størrelsen. Som et hus, er han.

«Bare litt trøtt. Tidligtur til flyplassen i dag.» De tidlige morgenene gjør meg ikke noe. Gir meg en sjanse til å tjene noen slanter før barna våkner. Uten å måtte jobbe om natten så altfor ofte. Hvis man jobbet natt jevnlig ville man aldri sluppet barna ut av døra.

«Et glass senere?» Kenny tar en kam ut av baklommen, drar den gjennom det svarte håret og grer deretter endene på den tykke barten.

«Når har du tenkt å barbere av deg den saken der? Du ser ut som Freddie Mercury.»

«Syns du virkelig det?» Han bøyer seg for å studere seg selv i sidespeilet.

«Jeg mente det ikke som en kompliment.»

«Hva med den halvliteren?»

«Vet ikke. Jeg tror det er et møte på skolen i kveld for Finns kommunion.»

«Enda et?»

«Eller en messe eller noe sånt. Jeg må sjekke.»

«Du skulle ha sendt ham til en ikke-religiøs skole.»

«Ja.»

«Du kan komme på en drink etterpå. Kerry kan passe på ham.»

«Hun er i dårlig humør.»

«Igjen?»

«Ja.»

«Eller moren din. Hun kunne passe på begge to, kunne hun ikke? Bare én drink. Se på kampen.»

«Vi holder på å rykke ned.»

«Ikke noe nytt der, kamerat.»

«Mamma skal på noe i kveld.»

«Hun er skikkelig sosial, moren din.»

«Femtiklubben. De skal på kajakkpadling.»

«Kajakkpadling?»

«Ja.»

«Er det ikke litt kaldt for den slags?»

«Hun lånte en våtdrakt av Fader Murphys husholderske, sier hun.»

«Er ikke Mrs. Boland en smule … moden for femtiklubben? Ikke for å fornærme, altså.»

«Jeg tror kanskje det, ja.»

«Godt for henne.»

«Ja.»

«Kajakkpadling.»

«Det er som kanopadling.»

«Hun har beina til det.»

«Hva mener du?»

«Sjøbein, kamerat. Husker du? Da vi dro til Ireland’s Eye med barna i fjor sommer. Vi ble alle sjøsyke, bortsett fra moren din.»

«Å, ja.»

Kenny reiser seg og børster smuler av buksene. Han plukker lommetørkleet av panseret og bruker det til å pusse spennen på skolettene i krokodilleskinn.

Marsdagen er råkald, med det skarpe lyset til en uopphørlig vinter. Trafikken er tett. Trafikken er alltid tett i byen på fredager. Folk skal steder. Jeg kjører dem dit. Jernbanestasjonen. Bussterminalen. Flyplassen. Folk kommer og drar. Lange rekker av dem, i evig bevegelse. Som maur, er de.

Jeg henter mamma ved menighetshuset når hun er ferdig med matutkjøringen, og setter henne av utenfor skolen tre minutter før Finn slutter. Bilen hennes er på service.

«Vil du ha T-benstek til middag i dag, Vincent? De er på tilbud hos Brady’s,» sier mamma og presser seg inn i drosjen. «Store og flotte, er de. Jeg kan steke dem til deg og barna, lage en ekstra god middag. Pommes frites også. Kan du passe på at det er fersk olje i frityrkokeren?»

«Du trenger ikke lage middag til oss, mamma. Vi klarer oss fint.»

«Det er ikke noe problem, gutten min. Jeg har akkurat tid nok, før jeg må hjem for å skifte til seminaret.»

«Hvilket seminar?»

«Ved gamlehjemmet. Temaet er Sunn Livsstil. Jeg skal snakke om kosthold. Salater og sånt tull.»

«Jeg trodde du skulle på kajakkpadling.»

«Det er i morgen.»

«Akkurat.» Vanskelig å holde følge med henne, for å være ærlig.

Jeg rister på hodet. «Det går bra, mamma. Jeg har allerede ordnet med middag for i dag. Men takk.» Jeg vil ikke komme inn på Kerrys siste slankedille. Forbud mot rødt kjøtt. Og pølser, visstnok. Ingen flere pølser. Finn spiste hennes i går. Hun fikk i seg litt av gulrøttene og pirket i potetmosen.

«Går det bra, Vincent?»

«Ja. Helt fint.»

«Du ser litt blek ut.»

«Jeg har det bra.»

«Tok du styrkedrikken jeg kjøpte til deg på apoteket?»

«Ja.» Den står fortsatt i esken på bordet i gangen.

«Jeg tror ikke du får i deg fem frukt og grønt om dagen, så blek om nebbet som du er.»

«Herregud, mamma.»

«Pass munnen din. Du er ikke for gammel for en ørefik.»

«Jeg er førtito.»

«Akkurat.»

Det tar henne en stund å komme seg ut av drosjen. Jeg må legge hendene mine på korsryggen hennes til slutt. Gi henne en liten dytt.

Jeg vet ikke hvordan hun skal komme seg inn i en kajakk. Eller en våtdrakt.

Hodepine nå. Og smertene er der fortsatt. I bringa. Kan ikke egentlig kalle det et hugg lenger.

En god natts søvn er hva jeg trenger. Åtte timer, uavbrutt. Finn kom inn til meg igjen i går. Han var i halvsøvne, sto ved siden av sengen min med dyvåte pysjamasbukser.

Lakener. Jeg trenger flere lakener. Jeg drar til Guineys på lørdag. Hvis de ikke har blitt lagt ned ennå.

Fordømte nedgangstider.

Jeg får telefonen etter lunsj.

«Calamity Jane ringte. Den vanlige turen.»

«Kan du gi deg med å kalle henne det.»

«Jeg sier det jo ikke til henne, Vinnie.»

«Allikevel …»

«Greit da. Ellen ringte. Ellen Woods. Den vanlige turen. Bedre?» Det kommer et smell og deretter lyden av Janine som skreller den sprukne tyggegummiboblen av ansiktet sitt.

«Kan du ikke få noen andre til å gjøre det? Jeg er på brygga. Det vil ta meg evigheter å komme meg til Clontarf med den trafikken.»

«Hun ba om deg, så få den magre skrotten din bort dit omgående.» Janine liker ikke tynne mennesker. Hun har vært på slankekur siden jeg begynte i jobben. Hun hater det når hun ser at jeg spiser brød. Eller boller. Kaker. Alt sånt. Hun går berserk.

Jeg legger på. Slår på blinklyset. Flytter meg til høyre fil, stanser ved rødt lys. Det kommer til å ta meg en evighet i denne farten.

Ellen Woods. Aner ikke hvorfor hun ber om meg hver fredag ettermiddag. Jeg henter henne i Clontarf, tar henne til en fysioterapiklinikk i Portmarnock. Samme tur, hver uke. Hun sier ikke stort. Bortsett fra det vanlige «hei», «ha det», «hvordan går det?», «bra, takk», «forferdelig vær», «behold vekslepengene.»

Hun står der hun alltid pleier å stå, på stien utenfor en boligblokk. Leilighetskompleks ville man kalt det. Flott sted. Elegant. Hun sitter gudskjelov i baksetet. Hun setter seg inn, hilser, og så sier jeg noe om været, tror jeg. Noe om at det er kaldt ute. Hun nikker og jeg begynner å kjøre, og det er det. Jeg parkerer utenfor klinikken, og hun går ut. Det tar en stund med krykkene, men jeg vet at hun ikke vil ha hjelp. Etter åtte år i drosjejobben har jeg lært en ting eller to om folk. Vanskelig å tro at det er åtte år siden forretningen gikk dukken. Jeg savner den fortsatt. Å være min egen sjef. Å være snekker. Prøver for det meste å ikke tenke på det.

Jeg venter i bilen, lytter til Sean Moncrieff som snakker om filmer jeg ikke har sett og øltyper jeg aldri har hørt om. Hun er vanligvis tilbake etter en halvtime. Førti minutter maks.

Det er uansett en flott jobb. Å bli betalt for å sitte i bilen og ikke gjøre noen ting.

«Var det ikke for ansiktet hennes, ville hun vært veldig tiltrekkende,» sa Kenny etter at han hadde tatt turen for noen uker siden. Jeg hadde det møtet med rektor på Kerrys skole. Nok et fordømt møte. Dette er hennes andre advarsel, sa miss Pratchett.

«Sjarmerende,» sier jeg.

«Jeg bare sier det. Hun er litt Al Pacino med det arret og greier. Det er distraherende.»

«Vi kan ikke alle være like praktfulle som deg.»

«Det er sant, kamerat,» sier Kenny bedrøvelig, som om han skulle ønske at ting kunne vært mer rettferdige.

Jeg har aldri egentlig tenkt på henne på den måten. Som tiltrekkende, mener jeg. Kort, mørkt hår. Solbriller vanligvis, selv på overskyete dager. I trettiårene et sted. Vanskelig å si med enkelte kvinner. Men bare skinn og bein, ikke antydning til fett på kroppen. Janine ville ikke likt det. Og så er det … Jeg vet ikke … noe utslått over ansiktet hennes. Og det er ikke på grunn av arret. Jeg ser ansiktet hennes av og til i bakspeilet, når det grønne silkeskjerfet hun har rundt hodet sklir ned.

Jeg tar ut iPhonen mens jeg venter, og sjekker Kerrys Facebook-side. Det var betingelsen da jeg fant ut av at hun var på Facebook. Hun måtte akseptere venneforespørselen fra meg. Så vi er venner. På Facebook, i det minste. Vekk meg når irsktimen er over. Det er statusoppdateringen hennes. Hun skrev den klokka ti i formiddag. Hun burde ikke engang ha telefonen slått på når hun er på skolen. Da blir det en ny krangel. Jeg klarer ikke engang å bli irritert. Lei. Det er det jeg er. Og ukomfortabel med den smerten i brystet. Den kjennes skarpere ut nå. Jeg må kjøpe meg noen halsbranntabletter.

Hun kommer ut etter trettifem minutter i dag. Ser sliten ut nå. Hun legger krykkene i bilen først, ned på gulvet. Så senker hun seg inn på baksetet, forsiktig som en eggekartong, lukker døren og jeg kjører avgårde. Samme rutine hver uke.

Hun er kald. Jeg ser det på måten hun legger armene rundt kroppen på. Jeg skrur opp varmen og kjører gjennom Portmarnock og Malahide, med kurs mot byen. Janine melder over radioen at det har vært en ulykke på Malahide-veien. Trafikken står fra Artrane-rundkjøringen og hele veien til Clare Hall. Jeg blinker til venstre ved Balgriffin, tenker på pappa da jeg passerer gravlunden der, og kjører bakveien til Raheny, ned Howth Road.

Det er da det skjer. På bunnen av Vernon Avenue, der den grå Dublinbukten ligger utstrakt foran meg, som et lik på likskue. Varmen i bilen omhyller meg. Jeg stikker fingrene innenfor skjortekragen, trekker den ut fra halsen for å få inn litt luft. Jeg puster dypt, men det er som om jeg ikke klarer å få inn nok luft. Jeg svetter også. I pannen, nedover ryggen, og fingrene blir sleipe rundt rattet. Og så er det smerten. Den blir verre. Den flytter seg nedover armen. Jeg tror ikke det er halsbrann allikevel. Har ikke spist stort. Det strammer seg inni brystet mitt. Armen min dovner bort, helt ned til fingrene som holder et stramt tak rundt rattet.

Det blir grønt lys. Jeg flytter meg ikke. En bil tuter med hornet. Jeg må løsne håndbrekket. Sette bilen i gir. Svinge til høyre, få havet til venstre. Jeg sitter der. Ser på havet. På det skittengrå vannet. Dublinbukten. Jeg konsentrerer meg om det. Vannet.

Tenker på byen. Hvor jeg vokste opp. Lydene og luktene og møkka og det betryggende velkjente ved den. Denne byen var lekeplassen min da jeg vokste opp, jeg slet ned skosålene med all løpingen, opp og ned gatene og smugene i North Strand.

Jeg tvinger meg selv til å tenke på disse tingene. Byen. Bukten. Cardiff som spiller i kveld. Muligheten for nedrykk. Ikke noe nytt der.

Jeg tenker ikke på Finn og Kerry. Tillater det ikke. Scenen foran meg begynner å bli svart rundt kanten, som et svidd fotografi. Jeg har en merkelig fornemmelse nå. Som om jeg faller.

Men jeg kan da ikke falle.

Kan jeg vel?

2

«Går det bra?» Stemmen hennes er lav og nølende, som om hun prøver den ut. Som om hun ikke har brukt den på en stund.

«Går det bra?» Hun sier det igjen, høyere denne gangen. Jeg åpner munnen, men det kommer ikke ut noen ord. Det er som om en av Kennys feilpasninger har slått luften ut av meg under onsdagens fotballtrening.

Jeg hører at bakdøra åpner seg, og så kommer det en strøm av luft inn da min dør blir åpnet. Hun stiller krykkene opp mot døra, lener seg inn og bruker dashbordet og seteryggen min til å støtte seg med. Jeg hiver etter pusten nå. Gisper. Som en fisk på land. De små stakkarene jeg og Joey pleide å fange i kanalen. Som rykket og vrikket på seg i enden av snøret. Jeg ville ha kastet dem ut igjen, Joey viste meg hvordan jeg sløyet dem. Vi spiste dem aldri. Men han sa at jeg uansett burde vite hvordan man sløyer en. Broren min er fire år eldre enn meg, og han tok alltid de fire årene veldig alvorlig.

Øynene hennes er en uvanlig farge. En slags gulaktig brun. Ravfarget. Det er det jeg tror man kaller det. På nært hold er arret mer en bue enn en strek, ganske dyp, og huden rundt er snurpete og rosa.

Jeg husker ikke hva hun heter. Jeg har hentet henne hver fredag i flere måneder nå, og jeg husker ikke hva hun heter. Det har forsvunnet for meg. Hun lener seg over meg og setter på varsellysene. Hun ser på meg. «Prøv å slappe av,» sier hun. «Konsentrer deg om å puste, inn og ut, sånn ja.» Hun legger en hånd på pannen min. Den er iskald, hånden. Hun finner den øverste knappen i skjorten min. Knepper den opp. Hendene hennes flytter seg til neste knapp. Og neste. «Du er varm,» sier hun. Jeg nikker, men jeg føler meg ikke varm. Jeg føler meg kald. Klam.

Pusten min kommer i gisp. Jeg klarer visst ikke å få kontroll på den.

«Pust inn i denne,» sier hun. Hun stikker hånden i vesken sin, fisker ut en papirpose og tømmer den. En pose fra apoteket, tror jeg det er. «Lukk øynene og konsentrer deg om å puste inn og ut.»

Jeg prøver å gjøre som hun sier. Det virker som om hun vet hva hun driver med. Men det er vanskelig. Det er som om noen tar kvelertak på meg.

Iskald luft mot huden på brystkassen min. Hun tar håndleddet mitt, holder det mellom fingrene sine. Jeg ser på ansiktet hennes. Hun er rolig. Den er beroligende, den roen. Jeg puster inn i posen. Hun skakker på hodet. Konsentrerer seg. En Claddagh-ring i sølv rundt lillefingeren hennes. Hjertet peker utover. Jeg prøver å huske hva det betyr. Det er et eller annet betydningsfullt med hvordan man har på seg Claddagh-ringen, ikke sant? Paula sa det en gang. Vi delte en pose potetgull på bryggen i Howth. Munnen hennes smakte salt da jeg kysset henne. Hun lukket øynene når hun lo. Hun kastet hodet bakover og lukket øynene.

Kvinnen lener seg over meg igjen. Jeg lukter såpe. Søtt. Dove kanskje. Hva er det med meg? Tenker på såpe. Den kommer i en blå og hvit eske, så vidt jeg husker. Jeg tuller ikke. Dove. Det er det jeg tenker på. Hun løsner sikkerhetsbeltet mitt. «Klarer du å røre på deg?» sier hun og nikker mot passasjersetet.

Hun må brekke fingrene på den høyre hånden min løs fra rattet. Det er som om jeg har locked-in-syndrom. Jeg så et program om det en gang. Det er slik det føles. Som om jeg er frosset fast. Ikke bare frossen utenpå. Men frosset tvers gjennom. Som en pakke fiskepinner.

Kvinnen – hva er det hun heter? – legger begge hender på skulderen min, lener kroppsvekten mot meg og prøver å flytte på meg. Til slutt tror jeg hun ber noen om hjelp. Det må hun ha gjort. Jeg vet ikke hvordan jeg ellers kunne ha kommet over på passasjersetet. Jeg husker ikke den delen. Virkelig ikke.

Hun setter seg i førersetet, løfter krykkene inn, slenger dem i baksetet.

Hun ber meg om å ta etter sikkerhetsbeltet. Jeg klarer ikke. Hun strekker seg over meg. Tar tak i beltet. Fester det rundt meg, deretter fester hun sitt eget. Hun studerer dashbordet og legger hendene nølende på rattet, som om hun ikke er sikker på hva det brukes til. Jeg lurer på om hun har kjørt med automatgir før. Om hun i det hele tatt kan kjøre. Smerten i brystet mitt blir verre, så jeg lukker øynene, og snart merker jeg at bilen beveger på seg. Jeg konsentrerer meg om å puste inn og ut av posen og prøver å ikke tenke på noen ting.

Da jeg åpner øynene står vi parkert utenfor inngangen til Beaumont Hospital, og kvinnen har åpnet bildøra og roper til en portør at hun trenger hjelp. Jeg ser på hånden min som holder rundt papirposen. Det ser ut som en annen sin hånd. Det er rart. Alt er rart. Jeg er ikke meg selv.

Døren min blir åpnet. Jeg blir trukket ut. Jeg ligger på en trilleseng. Hjulene støter mot bakken og sender vibrasjoner gjennom meg. En oksygenmaske blir lagt over ansiktet mitt. Et teppe blir slengt over meg. Vekten av det nagler meg fast. Varmen fra det. Jeg kunne gitt slipp nå. Jeg kunne løsne grepet om sidegrinden på trillesengen og bare gi slipp. En del av meg tenker at det ville vært det aller letteste å gjøre. Gi slipp.

Jeg strammer grepet.

Nå tenker jeg på faren min. Bare at han kom seg aldri til sykehuset. Han ropte ut. Én gang. Jeg hørte ropet. Jeg sto på kjøkkenet og smurte brød til skolelunsjen. Det var mer som et skrik enn et rop. Skingrende. Innen jeg kom meg ut i hagen og løp til grønnsakhagen hvor han hadde gravd etter mark, var det over. Han var allerede borte. Jeg visste det uten å ta på ham. At han ikke var der lenger. Han kom aldri til å dra på fisketur igjen. Et kraftig hjerteinfarkt, sa de. Kraftig. Det virket passende på ham. Han var et berg av en mann. Han kunne sette meg på én skulder og Joey på den andre og ha oss sånn gjennom hele St Patrick’s Day-paraden. Vi kunne se alt der oppe fra.

Så plutselig befinner jeg meg i et avlukke med gardinene trukket for og ledninger som fester meg til en monitor som piper med jevne mellomrom. Jeg griper tak i sidegrinden på trillesengen.

Legen ser omtrent nitten år gammel ut med den dunete lille barten og de mørke hudormene over neseryggen.

«Der er du,» sier han. Han har på seg grønt tøy. Fargen betyr noe. Er grønt for operasjon? Skal han åpne meg opp?

«Besvimte jeg?»

Han ser på monitoren og skriver ned noe på en skriveplate mens han rister på hodet. «Du sovnet.»

«Skal du operere meg?»

Når han smiler ser han ikke stort eldre ut enn Kerry. «Ikke i dag, Mr. Boland.»

«Hadde jeg et hjerteinfarkt?»

Han tar opp armen min, surrer et svart bånd rundt den, trykker på en gummitube, og jeg kjenner at båndet eser opp og strammer seg rundt huden min. Han slipper tuben og båndet løsner idet luften går ut av det. Han konsentrerer seg om tallskiven, og jeg studerer ansiktet hans for å se om det er dårlig nytt.

Han skriver noe på skriveplaten, tar stetoskopet som henger rundt halsen, stikker endene i ørene og plasserer stetoskophodet mot brystet mitt.

«Gjør ikke maskinen alt det der?» spør jeg og nikker mot monitoren.

«Jeg er gammeldags,» sier han.

«Du ser ikke gammel nok ut til å være gammeldags.»

Stetoskophodet er sjokkerende kaldt. Knappene på skjorten min er fortsatt kneppet opp. Han ser ut av vinduet mens han lytter på brystet mitt. Ansiktet hans er uttrykksløst. Leger blir sikkert opplært til å ha ansiktet slik.

Mer skribling på skriveplaten. Så holder han opp og ser på meg.

«Kom igjen, doktor, fortell meg hva det er. Hva feiler det meg?» Jeg høres tøffere ut enn jeg føler meg.

«Du har perfekt blodtrykk.»

«Hva med hjertet?»

«Ikke noe galt med det.»

«Og jeg var ikke bevisstløs?»

«Sov som et lite barn.»

«Så hva skjedde med meg da?»

«Jeg tror du hadde et panikkanfall.»

«Panikkanfall?»

«Ja.»

Jeg har hørt om panikkanfall. Klart jeg har det. Noen hadde et på Grey’s Anatomy en gang. En kvinne. Overspent. Hun var i gang med IVF. Prøvde å bli gravid. Jeg husker at jeg tenkte, herregud, hvis hun får panikkanfall nå, hvordan kommer hun til å bli når barnet kommer?

«Mr. Boland?»

Jeg prøver å huske hva jeg hadde tenkt på i drosjen rett før jeg … før det skjedde. Ikke noe panikkartet. Bare noen tanker om kvinnen, at hun så ut som om hun frøs. Kanskje jeg tenkte på hva barna skulle ha til middag. Kyllingburgere, tenkte jeg. Det liker de. Pommes frites, kanskje. Kjøpe en pakke hamburgerbrød på veien hjem. En boks med erter. Resten er i fryseren.

Bare sånne ting. Ikke noen store greier.

«Mr. Boland?»

Jeg ser på legen. Han ser bekymret ut nå. Jeg vil fortelle ham at det ikke er noe å bekymre seg for. Bare det vanlige. Jeg ser på håndleddet mitt før jeg kommer på at klokka fortsatt er hos urmakeren. Jeg glemte å hente den igjen. «Hvor mye er klokka, doktor?»

«Litt over ti.»

«Ti!» Jeg skulle hente Finn hjemme hos mamma. Ordne middag. Og jeg hadde en jobb klokka sju. I limousinen. Jeg strever med å sette meg opp uten å røre på noen av ledningene. Vil ikke at maskinen skal begynne å hyle.

«Du må ta det med ro, Mr. Boland.»

«Jeg må gå.» Jeg kaster av meg lakenet og prøver å skjønne hvordan jeg legger ned sidegrinden på sengen.

Legen rister på hodet som om jeg nettopp har stilt ham et spørsmål og svaret er nei.

Jeg stilte ham ikke noe spørsmål. Gjorde jeg?

«Du kan ikke dra,» sier han. «Ikke alene. Du kan ikke kjøre.»

«Selvfølgelig kan jeg kjøre. Det er det jeg gjør. Jeg er drosjesjåfør.»

«Ms. Woods ringte kontoret ditt. Hun sa at noen kommer til å hente deg når du blir skrevet ut.»

«Ms. Woods?»

«Kvinnen som kom inn med deg, husker du?»

Ellen Woods. Det stemmer. Det er det hun heter. «Hun er en passasjer,» sier jeg. Janine maser alltid om at jeg skal kalle dem kunder.

«Fortalte hun dem hva som hadde skjedd?» spør jeg.

«Jeg vet ikke. Jeg antar det.»

«Nevnte hun et panikkanfall?»

«Det vet jeg ikke.»

«Hvorfor må noen hente meg?»

«Fordi du har hatt et anfall og du trenger å hvile.» Han tar en blokk ut av lommen og skribler noe på den. Så river han av en side og gir den til meg. «Her har du en resept på valium.»

«Valium?» Hva faen.

«Og navnet på noen jeg gjerne vil at du skal snakke med.»

«En psykiater?»

«Han er psykolog. Veldig flink.»

«Jeg er ikke sprø, doktor. Bare litt kortpustet.»

«Det er ingen som sier at du er sprø.»

«Hva om jeg ikke går?»

Han skriver noe annet nå. På en annen side. Gir det til meg. «Her er en sykemelding for to uker.»

«To uker. Herregud da, det er ikke nødvendig …»

«Jeg kan ikke tvinge deg til å gå til psykolog. Men du har hatt et panikkanfall, og det er noe du burde ta alvorlig, særlig med den jobben du har. Hva om du hadde kjørt da det skjedde? Og ikke stått stille ved trafikklysene?»

«Jeg ville ha kjørt inn til siden.» Ville jeg? Det hele skjedde så plutselig. Kom overraskende på meg. Det er vanskelig å vite hva jeg ville ha gjort.

«Ta deg litt fri, Mr. Boland. Hvil deg. Begynn med yoga, kanskje. Meditasjon. Trener du noe?»

«Fotball.»

Yoga! Jeg kom til å få høre det i evigheter.

«Drikker du?»

«Et par halvlitere.»

«Røyker du?»

«Cirka tre ganger om dagen.» Morgen, middag og kveld.

«Og hva med kostholdet?»

«Hva med det?»

«Spiser du godt? Får du i deg dine fem om dagen og alt det der.»

«Du høres ut som mora mi.»

«Disse tingene er viktige.» Han nikker mot gullringen rundt fingeren min. «Si til kona at du trenger å bli tatt vare på. Litt ekstra omsorg.» Han smiler som om han har fortalt en vits.

Jeg venter på Kenny i resepsjonen. Det er ingen tegn til kvinnen. Ellen Woods. Jeg lurer kort på hvordan hun kom seg hjem. Jeg får vel takke henne. Janine har sikkert nummeret hennes på kontoret.

Det første Kenny sier til meg er: «Ikke få panikk! Jeg er her.» Så ler han av sin egen lille spøk, og alle stirrer på oss og jeg sier: «Gi deg,» og han sier: «Fjernet de den humoristiske sansen din der inne?»

Jeg reiser meg og går mot døren. Kan ikke komme meg fort nok bort herfra.