Elisabeth Hammer

9

Misteltein

Myke drømmer

Elisabeth Hammer

9

Misteltein

Myke drømmer

PERSONER:

Selma Olsen – seriens hovedperson

Johan Olsen – Selmas far, arbeider på marineverftet

Ruth Anna Olsen – Selmas lillesøster

Ole Johan Olsen – Selmas lillebror

Ingeborg Olsen – Selmas lillesøster

Ranveig Hjertnes – nabo og Selmas bestevenninne

Sverre Hannestad – barndomsvenn og tidligere kjæreste

Bertha Stenersen – eier av kolonialen

Joakim Severin Tønnessen – legestudent fra overklassen, Selmas tidligere forlovede

Kaptein Tønnessen – Joakims farfar, offiser i marinen

Einar Tønnessen – Joakims bror

Henny Vidtun – pike fra overklassen

Victoria Poulsen – pike fra overklassen

Herr Tjønn – Ole Johans lærer

Olga Meyer – nabo

Fru Kannestad – sladrekone

Fru Enoksen – fra Vergerådet

Herr Evensen – politibetjent

Herr Kvisle – kriminaletterforsker

Herr Semb – ny eier av kolonialen

Herr Edelmann Strøm – ny daglig leder i kolonialen

Overlege Wold – overlege på hospitalet

Slik sluttet forrige bok:

– Herr Edelmann Strøm! Jeg hørte ikke at De kom ned, sa hun og holdt skuffen med kaffebønnene opp foran seg i håp om at det ville holde ham på avstand. Her inne var det så trangt at hun var nødt til å komme nær ham om hun forsøkte å gå forbi, det var bedre om hun ble stående her hun var.

– Så De er frisk igjen? Han snakket høyt, og han var tydeligvis ikke dus med henne lenger. Så var det som hun hadde håpet, så snart hustruen kom, ville han ta seg sammen.

– Frisk nok til å arbeide, svarte hun og presset frem et lite smil. – Jeg håper det ikke skaffet Dem store vanskeligheter at jeg ble borte?

– Det har vært hektisk her, men min hustru har hjulpet meg. Han skottet opp trappen mot andre etasje. – Men i dag hviler hun, fortsatte han med lavere stemme. – I dag er det bare du og jeg her, Selma.

Hun krympet seg da hun hørte at han igjen var dus med henne.

– Ja, da er det vel best vi kommer oss ut i forretningen og får alt klart, sa hun og gikk ett skritt mot ham. – Kaffen må brennes, kasseapparatet må åpnes, og …

– Vi har tid, sa han hest. – Du har utsatt det lenge nok nå.

– Hva? Men … Hun så usikkert opp trappen. Hustruen hans var der oppe, på andre siden av døren, han kunne da ikke mene at … Men det gjorde han, og før hun rakk å reagere, hadde han tatt fra henne skuffen med kaffebønner og trukket henne så tett inntil seg at hun ikke kom noen vei.

– Vi har femten minutter før åpning, stønnet han varmt inn mot halsen hennes. – Det holder for meg. Han dro opp skjørtet uten at hun kunne hindre ham, det var som om hun ikke hadde krefter, og alt skjedde så altfor fort. Forskrekket kjente hun at han allerede var naken, varm og hard presset han seg mot låret hennes mens han forsøkte å få av henne undertøyet. Hun ville skrike, men leppene hans la seg over hennes, og det kom bare et halvkvalt hikst.

Kapittel 1

Horten, begynnelsen av oktober 1921

Selma kjente herr Edelmann Strøms bartevoks i munnen og vred hodet til side. Før hun rakk å skrike, la han hånden over munnen hennes og klemte så hardt til at hun nesten ikke fikk puste. Han hadde fått henne opp på det lille kaffebordet og var i ferd med å trekke underbuksen av. Det var rett før nå, om han bare greide å holde henne i ro et lite øyeblikk, ville han ta henne med vold. Hun ville bite ham i hånden, det suste i hodet hennes.

Men brått dro han henne ned av bordet og slapp henne. Det var så uventet at hun snublet fremover og måtte støtte seg til veggen. Hva hadde skjedd? Var han … ferdig? Men hun fikk et glimt av ham før han dro på seg buksene og forstod at det ikke var slik. Det måtte være noe annet. Og så skjønte hun det. Fra forretningen hørte hun det lille plinget fra dørklokken. Noen hadde kommet inn i butikken.

– Er det noen her? Frøken Olsen? Herman?

Det var herr Semb! Selma ble så lettet at hun ville rope ut, men da hun ville gå ut i butikken, grep herr Edelmann Strøm henne hardt i overarmen.

– Du sier ikke ett ord om dette, forstår du? Han snakket lavt, øynene var mørke. – I så fall skal jeg sørge for at du aldri mer får arbeid i en kolonial!

– Det kan du ikke gjøre! Hun kikket forferdet på ham.

– Jeg forteller ham at du kastet deg over meg, og at jeg måtte bruke makt for å stanse deg, sa han skadefro. – Og hvem av oss vil han tro på? Svigersønnen eller kvinnen han knapt kjenner? Stell deg litt, og kom ut som om ingenting har skjedd, advarte han, før han slapp henne og gikk ut til sin svigerfar.

Selma trakk pusten dypt inn og tenkte seg om. Kanskje hun kunne få herr Semb til å tro på henne, men det var slett ikke sikkert. Og nå når hun hadde mistet serveringen, kunne hun ikke ta slike sjanser. Hun strøk hendene over håret, samlet det i en ny flette og trakk undertøyet på plass. Hun hadde ikke annet valg enn å gjøre som herr Edelmann Strøm ba henne om. Selv om hun mest av alt ønsket å storme ut og fortelle herr Semb hvordan svigersønnen hans hadde oppført seg, kunne hun ikke gjøre det. Hun måtte roe seg ned og tenke igjennom hvordan hun skulle gå frem. For én ting var sikkert, herr Edelmann Strøm skulle aldri få muligheten til å gjøre noe slikt mot henne igjen!

Så snart det ble middagspause, løp hun ut fra kolonialen og hjem. Der hentet hun sykkelen og satte i vei utover mot Karljohansvern. Heldigvis hadde herr Semb blitt i kolonialen hele formiddagen, og Selma hadde ikke fått anledning til å snakke med ham. Herr Edelmann Strøm var over henne som en hauk, voktet hvert skritt hun tok. Ennå kjente hun smaken av bartevoksen hans, og hun tørket seg om munnen for hundrede gang. Han var en ufordragelig mann, som utnyttet at hun hadde vært syk og kraftløs. Men det skulle ikke skje igjen! På et eller annet vis skulle hun sørge for det, selv om hun ikke nå visste hvordan. Men så snart hun hadde forlatt Apenes og for forbi de store husene i Keisemarken, gjorde hun sitt beste for å forsøke å glemme hendelsen i kolonialen. For nå var hun på vei ut mot sykehuset og intervjuet med overlege Wold, og der ville hun med stor sannsynlighet møte Joakim.

Bare tanken fikk henne til å puste raskere, og hun tok et bedre grep om styret på sykkelen.

Joakim ville snart se at hun var med barn, han var oppmerksom nok til å gjette seg til sannheten. Det granskende blikket hans hadde hun hatt på seg mange nok ganger allerede, hver gang hun var det minste satt ut, skjønte han alltid hva det var. Hun trakk pusten dypt inn. Han kom til å forstå det med én gang. Kanskje hun rett og slett skulle komme ham i forkjøpet og fortelle ham det? Og kanskje …Hun skottet bort mot kapteinens villa da hun passerte, og det stakk i brystet. Ville Joakim ha valgt henne fremfor Einar om han visste at hun bar hans barn? Hun skammet seg over i det hele tatt å tenke slik og slo tanken fra seg. Einar ville bli sittende igjen helt alene, med bare fremmede rundt seg, hennes barn ville være omsluttet av familie og ha både tanter, en onkel og en morfar i livet sitt. Det kunne ikke settes opp mot hverandre. Skulle hun måtte ta også denne beslutningen på vegne av Joakim? Hadde hun rett til å ta fra ham muligheten til å være far for sitt eget barn?

Hun syklet over kanalbrua. Etter som hun nærmet seg, var det noe annet som gnog i tankene. For hvordan ville Joakim reagere om hun fikk stillingen og de kom til å se hverandre hver dag? Kanskje han bare hadde nevnt hennes ønske for overlege Wold fordi han følte seg forpliktet til det, og han håpet at hun skulle ha vett nok til å la være å dukke opp til intervjuet?

Hun sakket på farten da hun nærmet seg overlegeboligen. Joakims automobil stod ikke utenfor boligen, og heller ikke foran sykehuset da hun kom dit. Kanskje han ikke var på arbeid? Det ville gjøre det litt lettere, samtidig var hun skuffet. For hun burde virkelig ha spurt om det var i orden for ham at hun begynte å arbeide på sykehuset. Så pass skyldte hun ham, og hun bestemte seg. Om hun fikk anledning til det, skulle hun spørre ham før hun snakket med overlege Wold.

Hjertet slo hardt i brystet da hun gikk inn i mottaket og bort til disken der en sykepleierske satt med papirarbeid. Hun kikket opp da Selma kom inn, og hun så gjenkjennelse i blikket hennes. Det var ingen hemmelighet at hun var Joakims kjæreste, i tiden da Ruth lå der, hadde det vært synlig for alle. Nå visste de sikkert også at hun ikke var det lenger.

– God formiddag, frøken Olsen, overlege Wold venter Dem, sa sykepleiersken med et smil da Selma kom bort.

– Takk, smilte Selma tilbake, men smilet forsvant med en gang. – Jeg lurte på … Er doktor Tønnessen her? Jeg skulle gjerne hatt et raskt ord med ham før … Ordene forsvant for henne, og hun ga opp å forsøke en gang til. Heldigvis så det ut til at sykepleiersken forstod.

– Jeg skal undersøke, om De kan sette Dem så lenge? svarte hun og viste med en hånd mot en ledig stol som stod ved veggen rett utenfor overlege Wolds kontor.

– Ja takk, hvisket Selma hest og gikk på skjelvende ben bort og satte seg. Hva hadde hun nå gjort? Om hun traff Joakim før hun kom inn til herr Wold, ville hun neppe gi et spesielt godt inntrykk under intervjuet … Hånden skjøt opp mot halsen, til anhenget hun hadde hatt der siden hun tok ringen av fingeren. Heten skjøt opp i kinnene, og hun hektet det raskt av seg og puttet det i lommen. Hva ville Joakim tenke om hun møtte ham med forlovelsesringen hengende om halsen?

Hun skottet nervøst oppover og nedover korridoren. Pusten gikk så raskt at hun kjente pulsen slå på halsen. Det var nesten en uke siden hun hadde sett Joakim nå, og hun både håpet og fryktet å se ham igjen. Ville hun makte å stå foran ham uten å bryte sammen? Da hun blunket, så hun tåkedotter for øynene.

Da døren ved siden av henne gikk opp, skvatt Selma til og så forskrekket på mannen som kom ut. Det var overlege Wold, men smilet hans stivnet da han så reaksjonen hennes.

– Men kjære … Han holdt hendene frem og hjalp henne opp. – Jeg mente ikke å skremme livet av Dem!

– Nei, jeg … beklager, jeg satt i mine egne tanker, stammet hun frem og smilte kort.

– Kom bare inn, sa han og holdt døren åpen for henne. Selma gikk forbi ham og kjente at hun fortsatt var skjelven. På et vis var det en lettelse at hun ikke hadde rukket å møte Joakim først, samtidig skulle hun så gjerne ha forvisset seg om at dette var i orden for ham.

– Sett Dem, fortsatte han, og Selma gjorde som han ga beskjed om og satte seg på en stol foran et bredt skrivebord. Overlegen gikk rundt og satte seg på andre siden, så lente han seg frem over skrivebordet og tittet nysgjerrig på henne over brillene. – Jeg er så glad for at De meldte Deres interesse for denne stillingen.

– Det var Joakim som … nevnte for Dem at jeg kunne være interessert?

– Ja, han kom til meg og sa at De likevel ville vurdere stillingen. Jeg har brukt litt tid på å tilpasse den til Dem og håper virkelig at det kan være av interesse. Joakim fortalte meg at De egentlig trengte en fulltidsstilling, men det er jeg redd for at jeg ikke har økonomi til å tilby, men så forstod jeg det slik at De kunne ha mulighet til å arbeide på kveldene og i helgene?

– Det stemmer, det, herr Wold, bekreftet hun. Skulle hun nevne sin bekymring for ham? Han var nok kjent med at det var over mellom henne og Joakim, kanskje han til og med hadde gjort seg noen tanker om det?

– Jeg trenger en person som kan holde pasientene med selskap ved behov, som kan hjelpe til med enkel regnskapsføring og journalskriving, og sitte i mottaket. Jeg kan tilby en lønn på 1 krone og 7 øre per time, og opptil 20 timers arbeid i uken.

Selma regnet det raskt om i hodet og fant ut at det ville gi henne en ekstrainntekt som langt oversteg det hun fikk fra serveringen. Summen overrasket henne, overlegen hadde nok strukket seg langt. Men hvorfor?

Overlege Wold fortsatte å forklare hva stillingen innebar, hvordan skiftene var inndelt, og hvordan det ble forventet at hun skulle samarbeide med både leger, sykepleiersker og kontorpersonale, og overraskelsen over den gode betalingen ble underordnet. Nå begynte hun heller å se for seg hvordan arbeidsdagen ville fortone seg, og hun innså at hun ville måtte omgås Joakim ganske mye i løpet av et skift.

– Så De forstår nok at jeg er ivrig, frøken Olsen, fortsatte han. – Basert på den kjennskap jeg hadde til Deres mors arbeid og også det jeg har sett av Dem, er jeg overbevist om at De vil være et verdifullt tilskudd her på sykehuset. De må ikke bestemme Dem i dag, men jeg skulle veldig gjerne like å vite om De er interessert? avsluttet overlege Wold.

– Takk, herr Wold, jeg … Med tanke på min manglende formelle utdannelse og erfaring er jeg smigret over at De i det hele tatt vurderer meg til en så ansvarsfull stilling. Det er et mer enn sjenerøst tilbud, og stillingen er fristende slik De beskriver den, men … Hun tok mot til seg. – De kjenner sikkert til at jeg og … herr Tønnessen, hun måtte svelge før hun kunne fortsette: – Vi har brutt med hverandre, og jeg er usikker på hva han tenker om at jeg skal begynne å arbeide her. Jeg hadde egentlig håpet å møte ham før jeg snakket med Dem, for det siste jeg ønsker er å legge beslag på tiden Deres.

Da hun møtte overlegens blikk, var han tankefull og gransket henne nøye.

– Jeg er kjent med hva som har skjedd, Joakim har fortalt meg det, sa han etter en stund. – Og jeg begynner å forstå at det kanskje er en stund siden dere snakket sammen?

– Hva mener du? Hun så usikkert på ham. Overlegens ansiktsuttrykk røpet ikke så mye, men hun kjente uroen blusse gjennom kroppen. Følelsen hun hadde hatt fra hun stod opp denne morgenen, av at noe var alvorlig galt, forsterket seg.

– Joakim har … Han arbeider ikke her på sykehuset lenger, sa han. – Og han vil ikke komme tilbake, så jeg tror ikke De behøver å være redd for å møte ham igjen.

Selma kjente hun ble kald og grep om armlenene på stolen. Hva mente han med at Joakim ikke kom tilbake?

– Jeg forstår ikke …? Hun så lamslått på overlege Wold.

– Joakim har reist fra byen, frøken Olsen, og han kommer nok ikke tilbake. Overlege Wolds ord føltes som en ørefik, og Selma sank tungt tilbake i stolen. Så det var derfor hun verken hadde sett ham eller automobilen i det siste, han var ikke i Horten lenger.

Fru Enoksen måtte ha sørget for at han ble fratatt stillingen som lege, slik hun hadde truet med. Det gikk som et gufs gjennom kroppen hennes. Hva hadde hun gjort? Ikke bare hadde hun knust hjertet hans, hun hadde også ødelagt hans karriere! Men det verste var likevel hva overlege Strøm hadde sagt. Uten tvil i stemmen hadde han latt henne få vite at Joakim hadde reist fra byen, for godt.